ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2019 року м. Запоріжжя
ВСТАНОВИВ:
22.02.2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про відвід судді Ходько В.М.
Обґрунтовуючи свою заяву ОСОБА_1 зазначив, що в провадженні судді Ходько В.М. перебуває вищезазначена справа, де він є потерпіло стороною. Справа надійшла до суду 17.12.2018 року та була призначена до першого судового засідання на 18.01.2019 року. Проте, засідання у цей день з невідомих причин не відбулося. Після чого, жодного виклику (повідомлення) про день, час та місце слухання справи отримано ним не було, на офіційному сайті „Судова влада оголошення не опубліковано. Лише через адвоката ОСОБА_1 дізнався, що справа буде слухатися 05.02.2019 року о 10 год., однак розгляд справи знову не відбувся з невідомих йому причин.
21.02.2019 року було призначено перше судове засідання у справі, де суддя Ходько В.М. вислухав пояснення учасників справи, клопотання сторін, дослідив письмові докази та відклав слухання справи, через вичерпання робочого часу, незважаючи на те, що було часу 16 год. 50 хв. та багатого часу не потребувало для зясування позиції сторін, їх захисників та відповідного винесення відповідної постанови.
В подальшому, заслухавши заперечення ОСОБА_1 щодо відкладення розгляду справи та зважаючи на стислі їх строки розгляду, що становить три місяці, суддя Ходько В.М. почав зясувати чи є у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності будь-які клопотання, в тому числі і про призначення експертиз, на що скористалась винна сторона, та заявила клопотання про відкладення розгляду справи для підготовки відповідного письмового клопотання. Не зважаючи на категоричні заперечення щодо відкладення розгляду справи, а також на те, що стадія заявлення клопотання у даній справі пройшла, так як вже були дослідженні письмові докази, суддя Ходько В.М. відклав розгляд справи, чим надав перевагу в позиції особи, яка повинна на його думку бути притягнута до адміністративної відповідальності.
Отже, ОСОБА_1 вважає, що суддя належним чином не здійснює свої професіональні обовязки на основі додержання законності, тим самим порушив процес слухання.
Крім цього, ОСОБА_1 у заяві посилається і на інші обставини, що викликають сумніви в неупередженості судді Ходько В.М. та його безсторонності при розгляді справи, а саме: затягування часу розгляду справи, не попередження про слухання справи учасників належним чином, безпідставне відкладення справи, поради подавати клопотання про призначення експертизи, яке не було своєчасно підготовлено та не подано до початку слухання справи.
Вислухавши у судовому засіданні ОСОБА_1, який наполягав на задоволенні заяви, з підстав викладеній в ній, суд дійшов наступного висновку.
Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить спеціальних норм, що передбачають порядок заявлення відводу головуючому судді.
Проте, право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і обєктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатись особа при розгляді її справи в суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, наявність безсторонності (неупередженості) має визначатися, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, за допомогою субєктивного та обєктивного критеріїв. За субєктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до обєктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.
Особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (рішення у справі «Мироненко і Мартенко проти України», заява № 4785/02, рішення від 10.12.2009 п.п. 66, 67).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.11.2006 у справі «Білуха проти України» зазначено, що наявність безсторонності відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції має визначатися за субєктивними та обєктивними критеріями. Відповідно до субєктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто те, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у конкретній справі. Згідно з обєктивним критерієм визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад умови, за яких були б неможливі будь-які сумніви в його безсторонності та неупередженості. У кожній окремій справі слід вирішувати чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, які свідчать про відсутність безсторонності суду. Що стосується субєктивного критерію, то особиста безсторонність судді презумується, поки не надано доказів протилежного.
Проте, суд вважає, що про упередженість судді можна було б стверджувати у випадку висловлення суддею наперед своєї думки з приводу розгляду справи, по якій рішення суддею ще не прийнято. Припущення заявника про результати майбутнього розгляду суддею справи, як беззаперечний доказ упередженості судді, при вирішенні заяви прийнято до уваги не підлягає.
Таким чином, право заявника на незалежний і безсторонній судовий розгляд його скарги жодним чином не порушено.
Обґрунтованих доводів, які б викликали сумнів у неупередженості судді Ходько В.М. заявником не наведено і в судовому засіданні.
Інших обставин, які б свідчили про упередженість слідчого судді, матеріали заяви про відвід не містять.
Таким чином, необхідно відмовити ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про відвід судді з огляду на те, що в діях судді Орджонікідзевського районного судді м. Запоріжжя упередженості не вбачається, у звязку з чим, суд, керуючись ст. 294 КУпАП,
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.О. Макаров