ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №644/8193/18 Суддя 1-ї інстанції: Клименко А.М.
Провадження № 33/818/39/19
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2019 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Цілюрик В.П., за участю особи, у відношенні якої винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП ОСОБА_2, його захисника - адвоката Кузнецова Юрія Анатолійовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30.11.2018 року у відношенні ОСОБА_2,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30.11.2018 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Судом першої інстанції було встановлено, що 14.10.2018 року о 12-30 у м. Харкові, по вул. Луї Пастера, в районі будинку 247, водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом «KIA CLARUS», державний номер НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп'яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці. На місці зупинки транспортного засобу від проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння за допомогою газоаналізатора «Драгер 6820» та у закладі охорони здоров'я водій ОСОБА_2 відмовився у присутності двох свідків.

Дії водія ОСОБА_2 кваліфіковані як порушення п.2.5 Правил Дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30.11.2018 року скасувати, а справу про адміністративне правопорушення щодо нього закрити.

В апеляційній скарзі вказує на те, що на його думку суд необґрунтовано залишив без задоволення клопотання про допит інспектора ОСОБА_9. та свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, чим допустив допустив порушення норм процесуального права.

Зазначив, що під час його затримання працівниками поліції він наполягав на проходженні огляду на стан алкогольного сп'яніння в медичному закладі, що зафіксовано в протоколі. Крім того, співробітники поліції відмовили йому надати дозвільні та сертифікуючи документи на газоаналізатор.

Також вважає відеозаписи, що містяться в матеріалах справи є недопустимим доказом, оскільки суд у своєму рішенні не вказав походження зазначених відеозаписів.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 та його захисника Кузнецова Ю.А., які підтримали вимоги апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Апеляційним судом не встановлено порушень суддею суду першої інстанції вимог вказаної правової норми.

В ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (ЄСПЛ) вказано, що стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що згідно наявного в матеріалах справи відеозапису з нагрудних камер поліцейських, який був відтворений у судовому засіданні, ОСОБА_2, який керував автомобілем Kia Clarus, державний номер НОМЕР_2, 14.10.2018 року був зупинено працівниками поліції по вул.. Луі Пастера, 247 в м. Харкові, та повідомлено виявлені у нього ознаки алкогольного сп'яніння, і в присутності двох свідків ОСОБА_2 було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп'яніння за допомогою газоаналізатора Драгер від чого ОСОБА_2 відмовився, але зазначив, що бажає проїхати до медичного закладу для проведення такого огляду. Після чого працівники поліції неодноразово пропонували ОСОБА_2 на поліцейському автомобілі проїхати до медичного закладу для проведення огляду, але останній в присутності працівників поліції та свідків на ці пропозиції ніяк не реагував, стояв не рухаючись біля автомобіля, яким він керував, і такі його дії апеляційний суд розцінює як фактичну відмову пройти огляд в медичному закладні за визначеною ст. 266 КУпАП процедурою.

Вказані обставини спростовують доводи апелянта щодо небажання працівників поліції відвезти ОСОБА_2 до медичного закладу, а також доводи щодо ненадання відповідних сертифікатів на технічний засіб Драгер, оскільки такої вимоги ОСОБА_2 вказаний вище відеозапис не містить.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Враховуючи вище вказані положення, підстав вважати наявний в матеріалах справи відеозапис з нагрудних камер поліцейських як неналежний доказ апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до вимог п. 2.5 Правил дорожнього руху України, водій зобов'язаний на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Суд зауважує, що законодавець саме з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, життя та здоров'я його учасників, поклав на водіїв транспортних засобів додаткові обов'язки, зокрема пройти на вимогу працівника поліції в установленому порядку медичний огляд для визначення стану сп'яніння.

Об'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП полягає у керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції; передача керування транспортними засобами особі, яка перебуває в стані такого сп'яніння; а так само і ухилення осіб від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння. Вказані обставини повністю спростовують доводи апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_2 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, що підтверджується наявними матеріалами справи, а саме : протоколом про адміністративне правопорушення серії БД «158552 від 14.10.2018 року, поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, змістом відеозапису.

Вказаним доказам було надано повну та належну оцінку та прийнято законне та обґрунтоване рішення, у зв'язку з чим, підстав для скасування постанови від 30.11.2018 року за доводами апеляційної скарги немає.

Твердження апелянта про необхідність закриття справи у зв'язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення, вважаю хибним, оскільки вчинене ОСОБА_2 адміністративне правопорушення мало місце 14.10.2018 року, а адміністративне стягнення судом першої інстанції на нього накладено постановою від 30.11.2018 року, тобто у передбачений ст. 38 КУпАП строк.

В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов'язки у правовому полі.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову судді Орджонікідзевського районного суду від 30.11.2018 року у відношенні ОСОБА_2 без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Харківського апеляційного суду В.П. Цілюрик