КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 33/824/4206/2019 Постанова винесена суддею Рибаком І.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2019 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Павленко О.П., за участю захисника Габрєва В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання захисника Романцової Т .В. та ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2010 року

в с т а н о в и в:

Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва 17 лютого 2010 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 5 ч. 1 п. «б» ЗУ «Про боротьбу з корупцією», та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 15 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 255 грн.

На вказану постанову ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу та спільно із захисником клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення від 17 лютого 2010 року.

В обґрунтування клопотання вказується на те, що в першій половині 2019 року ОСОБА_2 від адміністрації навчального закладу, де вона працює вчителем, довідалася про наявність постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2010 року і таке судове рішення, яке ОСОБА_2 не вручалося та про його існування взагалі не було відомо, негативно впливає на її ділову репутацію.

Про оскаржувану постанову ОСОБА_2 не знала та не могла знати тому, що жодних судових повісток, іншої судової кореспонденції вона не отримувала та матеріали справи не містять доказів їх направлення. ОСОБА_2 не було відомо про жодне судове провадження щодо неї та дати судових засідань, що є порушенням вимог ст. 268 КУпАП.

В матеріалах справи відсутні будь-які документи (клопотання про відкладення розгляду справи чи про проведення розгляду справи без участі ОСОБА_2 ), які б свідчили про те, що ОСОБА_2 було відомо про перебування справи на розгляді в суді та у конкретного судді.

Заява від 12 лютого 2010 року про визнання провини у вчиненні правопорушення та пояснення були надруковані прокурором та ОСОБА_2 їх підписала, оскільки прокурор чинив на неї психологічний тиск, водночас повідомив, що такі документи потрібні для формування позитивної статистики та матеріали справи не будуть спрямовані до суду, а згодом будуть передані до архіву. При цьому, будучи особою юридично не обізнаною, ОСОБА_2 повідомила прокурора в необхідності допомоги професійного адвоката, однак у реалізації права скористатись правовою допомогою адвоката їй було відмовлено. На час розгляду справи ОСОБА_2 мала на утриманні малолітню дитину, довгий час перебувала у відпустці по догляду за дитиною, не мала достатнього фінансового забезпечення для оплати послуг юристів для оскарження зухвалих дій органів прокуратури.

Оскільки ОСОБА_2 не вчиняла жодного правопорушення, будучи впевненою у тому, що будь-які матеріали до суду спрямовані не були, вона, починаючи з 2010 року по теперішній час, не знала та не могла знати про існування постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2010 року. Наразі дана справа стала предметом маніпуляцій з боку адміністрації навчального закладу, впливає на її честь, гідність та ділову репутацію, отже лише зараз ОСОБА_2 має можливість довести свою невинуватість.

З матеріалами справи ОСОБА_2 ознайомилась в суді лише 13 травня 2019 року.

Такі обставини ОСОБА_2 та захисник просять визнати поважними причинами пропущення процесуального строку оскарження судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення захисника Габрєва В.В., який підтримав клопотання та просив його задовольнити, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч. 5 ст. 7 та ч. 1 ст. 287 цього Кодексу, протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Згідно з положеннями КУпАП строк на апеляційне оскарження постанови судді в справі про адміністративне правопорушення може бути поновлений тільки у тому разі, коли він пропущений з поважних причин.

Поважними причинами слід розуміти неможливість особи подати скаргу у визначений законом строк у зв`язку з такими обставинами, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що подала скаргу про перегляд судових рішень, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. При цьому такі обставини належить підтвердити доказами.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що справа про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 5 ч. 1 п. «б» ЗУ «Про боротьбу з корупцією», розглянута суддею Голосіївського районного суду м. Києва 17 лютого 2010 року у відсутність ОСОБА_2 , з огляду на її заяву (а.с. 3).

Копію постанови від 17 лютого 2010 року ОСОБА_2 було направлено 25 лютого 2010 року.

В суді копію постанови вона за заявою отримала 13 травня 2019 року.

Вперше апеляційну скаргу на вказану постанову ОСОБА_2 подала до місцевого суду 22 травня 2019 року, тобто з пропуском встановленого законом строку на апеляційне оскарження більше ніж на 9 років, порушивши при цьому питання про поновлення процесуального строку оскарження.

В обґрунтування клопотання вказала, що на початку 2019 року від адміністрації навчального закладу, де вона працює вчителем, їй стало відомо про наявність судового рішення, яким її притягнуто до відповідальності за вчинення корупційного адміністративного правопорушення. 01 квітня 2019 року вона подала до Голосіївського районного суду м. Києва заяву щодо ознайомлення з матеріалами справи відносно неї про притягнення до адміністративної відповідальності та фактично ознайомилася з матеріалами справи 13 травня 2019 року. Про розгляд цієї справи судом їй не було відомо. Копія судового рішення їй не направлялася та в матеріалах судової справи відсутня розписка про отримання нею копії постанови. Що стосується наявної у матеріалах судової справи її заяви від 12 лютого 2010 року щодо визнання нею вчинення адміністративного правопорушення та щирого каяття у вчиненому, а також пояснень, надрукованих прокурором та наданих їй на підпис, то її дії у 2010 році відносно підписання протоколу про адміністративне правопорушення, пояснень, заяви про визнання вини у вчиненому, мали місце тільки тому, що вона як особа на той час юридично не обізнана та така, що не мала досвіду спілкування із представниками прокуратури, не вжила достатніх заходів, крім власних пояснень, щодо захисту своїх прав.

В клопотанні ОСОБА_2 стверджувала, що починаючи з 2010 року до часу, коли вона дізналася про існування цієї справи, вона була впевнена, що будь-які матеріали до суду не були спрямовані, тобто не знала та не могла знати про судове рішення від 17 лютого 2010 року та факт притягнення до адміністративної відповідальності.

Постановою судді Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2010 року в справі про адміністративне правопорушення та повернуто апеляційну скаргу з посиланням на те, що ОСОБА_2 не підтвердила поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

На обґрунтування своїх висновків суд зазначив про те, що хоча ОСОБА_2 і не була присутньою при розгляді справи про адміністративне правопорушення в суді першої інстанції в день винесення постанови, але саме її клопотання про визнання вини та неможливість прибуття з поважних причин в судове засідання стало підставою для проведення розгляду справи судом першої інстанції у її відсутність. При цьому, як зазначив суд, за результатом розгляду справи, на виконання вимог ст. 285 КУпАП, судом першої інстанції 25 лютого 2010 року, за адресою, яка зазначена в протоколі про адміністративне правопорушення як адреса проживання ОСОБА_2 , було направлено копію постанови, а посилання ОСОБА_2 на те, що вона отримала безпосередньо в суді копію судового рішення лише 13 травня 2019 року, не є достатньою підставою для поновлення процесуального строку, який обраховується з дня винесення постанови і ніяким чином не пов`язаний з отриманням копії судового рішення. Врахувавши зазначене, а також те, що ОСОБА_2 , достовірно знаючи про те, що в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва здійснюється розгляд справи щодо неї за ст. 5 п. «б» ЗУ «Про боротьбу з корупцією», в подальшому самостійно не цікавилася ходом розгляду справи, тим самим знехтувала своїми процесуальними обов`язками, суд дійшов висновку, що всі обставини, на які посилається в клопотанні ОСОБА_2 , не є достатніми підставами вважати, що процесуальний строк оскарження судового рішення нею пропущений з поважних причин.

31 травня 2019 року копія постанови судді Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року та апеляційна скарга з додатками були направлені ОСОБА_2

03 червня 2019 року матеріали справи про адміністративне правопорушення надійшли до Голосіївського районного суду м. Києва.

18 жовтня 2019 року, тобто більше ніж через чотири місяці від того часу коли ОСОБА_2 було повернуто апеляційну скаргу на постанову судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2010 року, вона вдруге подала її з клопотанням про поновлення строку оскарження судового рішення, в якому спільно із захисником навела аналогічні доводи, які вже були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та додатково звернула увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо її повідомлення про час, дату та місце судового розгляду, стверджуючи при цьому, що вона взагалі не була обізнана з тим, що справа направлялася прокурором на розгляд до суду.

Передбачених законом підстав для повторного дослідження аналогічних доводів ОСОБА_2 та захисника у суду апеляційної інстанції немає, як і немає повноважень для перегляду постанови судді Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року.

В той же час слід зазначити, що зміст заяви ОСОБА_2 від 12 лютого 2010 року, яка адресована голові Голосіївського районного суду м. Києва, переконливо свідчить про її обізнаність у тому, що справа була передана на розгляд до суду. Крім того, в протоколі про адміністративне правопорушення є дані про те, що ОСОБА_2 були роз`яснені її процесуальні права, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП та разом із цим відсутні відомості про те, що прокурор здійснив будь-які перешкоди для реалізації ОСОБА_2 своїх процесуальних прав, у тому числі користуватися юридичною допомогою. Дійсно в справі немає даних про те, що судом ОСОБА_2 повідомлялася про дату, час та місце судового розгляду, але судом була врахована її заява, адресована саме суду, а не прокурору, про розгляд справи без її участі та на виконання вимог ст. 285 КУпАП 25 лютого 2010 року, за адресою, яка зазначена в протоколі про адміністративне правопорушення, як адреса проживання ОСОБА_2 , направлена копія постанови.

Такі обставини у своїй сукупності дають підстави для висновку про те, що ОСОБА_2 знехтувала своїми процесуальними правами, в тому числі і на оскарження судового рішення у визначений ст. 294 КУпАП строк. Разом із цим, на думку суду апеляційної інстанції, обставини, на які вона посилається та які вже досліджувалися судом апеляційної інстанції і поважними причинами пропущення строку оскарження не визнані, а також додаткові доводи на обґрунтування позиції щодо необізнаності про існування судової справи, які є непереконливими з наведених вище підстав, не являються достатніми для висновку, що процесуальний строк оскарження, який минув понад 9 років тому, пропущений ОСОБА_2 з поважних причин.

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини слідує, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Заборона зловживання правом знайшла своє закріплення у ст.17 Конвенції.

В рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року наголошується на тому, що від судів вимагається вказувати підстави для поновлення права на оскарження судового рішення, однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі, проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що доводи ОСОБА_2 про те, що їй взагалі не було відомо про розгляд справи в суді, не ґрунтуються на матеріалах справи про адміністративне правопорушення, а також враховуючи тривалість строку між постановленням рішення у справі і зверненням до суду з апеляційною скаргою (понад 9 років), приходжу до висновку, що ті обставини, якими обґрунтовано клопотання, не є доведеними, отже не можуть бути визнані поважними причинами пропущення строку на апеляційне оскарження постанови судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2010 року, у зв`язку з чим у задоволенні клопотанні захисника Романцової Т.В. та ОСОБА_2. слід відмовити, а апеляційну скаргу - повернути ОСОБА_2 .

На підставі наведеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 та захисника Романцевої Т.В. про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2010 року в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 5 ч. 1 п. «б» ЗУ «Про боротьбу з корупцією», - відмовити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 на вказане судове рішення з усіма додатками до неї - повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду О.П.Павленко