Номер провадження: 33/813/973/19
Номер справи місцевого суду: 521/7549/18
Головуючий у першій інстанції Кузьменко Н.Л.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді - Комлевої О.С.

за участю:

секретаря судового засідання Ткачука В.О.

учасники :

особа, яка притягується

до адміністративної відповідальності ОСОБА_1

представник Толмаченко ОСОБА_2 .

потерпіла ОСОБА_3

представник ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_3 на постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 18 березня 2019 р., відносно

ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, пенсіонер, мешкає за адресою: АДРЕСА_1

- за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваної постанови та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 072867 від 02.05.2018 року, ОСОБА_1 21.04.2019 року о 09 годині 30 хвилин порушив вимоги п.16.11 ПДД, а саме керуючи автомобілем «Kia Sportage» д/н НОМЕР_1 в м. Одесі на нерівнозначному перехресті пров. Шампанський з вул. Французький бульвар, здійснюючи виїзд з другорядної дороги на головну, не надав дорогу автомобілю «Toyota C-HR»д/з НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 в результаті чого сталося зіткнення.

Також, 02.05.2018 року відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП за те, що останній залишив місце дорожньо - транспортної пригоди.

Відповідно до висновку про проведення судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи, встановлено, що факт руху автомобіля «Toyota», з перевищенням швидкості знаходився в причинному зв`язку з ДТП, бо саме ця обставина стала ключовою для того, щоб ДТП відбулося, та, що водій автомобіля «Toyota», за умов руху з допустимою швидкістю, мав технічну можливість зупинитися до лінії руху цього автомобіля, тому й безпосередньою причиною події, були дії саме водія автомобіля «Toyota», а дії водія «КІА Sportage» не перебували в прямому причинному зв`язку з подією, та, що водій автомобіля «Toyota», належним виконанням вимог пунктів 12.4 та 12.3 ПДР мав технічну можливість уникнути пригоди, його фактичні дії по маневруванню з виїздом за межі проїзної частини, були технічно необґрунтованими та невідповідними вимогам безпеки дорожнього руху.

Постановою суду першої інстанції від 18 березня 2019 року, на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження по справі про вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124 КУпАП, закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів, особи яка її подала.

На постанову суду потерпіла ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати, справу направити на новий судовий розгляд.

В апеляційній скарзі потерпіла вказує, що автомобіль «Kia Sportage» д/н НОМЕР_1 вдарив її автомобіль, після чого поїхав з місця ДТП. Все це підтверджується наданим відео. Тобто, одразу особа, яка керувала транспортним засобом встановлена після ДТП не була. Згідно даних обліку транспортних засобів, автомобіль «Kia Sportage» числиться за іншою особою, яка ймовірно й керувала даним транспортним засобом. Суд не викликав її по справі, не допитав, а також свідка, який був присутнім в її автомобілі. Апелянт не погоджується з висновками експертизи, та вважає, що повинно бути призначена повторна експертиза. Суд першої інстанції не провів всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, та закриваючи провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП не встановив винність особи.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Суд, вислухавши пояснення представників учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 02.05.2019 року, працівниками поліції був складений протокол серії БД № 072867, відповідно до якого ОСОБА_1 21.04.2019 року о 09 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем «Kia Sportage» д/н НОМЕР_1 в м. Одесі на нерівнозначному перехресті пров. Шампанський з вул. Французький бульвар, порушив вимоги п.16.11 ПДД, здійснюючи виїзд з другорядної дороги на головну, не надав дорогу автомобілю «Toyota C-HR»д/з НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 в результаті чого сталося зіткнення (а.с. 1).

Також, 02.05.2018 року відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП за те, що останній залишив місце дорожньо - транспортної пригоди (а.с. 13).

Постановою суду матеріали справи відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП та ст.. 122-4 КУпАП об`єднані в одне провадження (а.с. 23).

Постановою суду від 20 липня 2018 року, була за клопотанням представника ОСОБА_1 , призначена комплексна транспортно-трасологічна експертиза (а.с. 44-45).

Відповідно до висновку про проведення судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи, встановлено, що факт руху автомобіля «Toyota», з перевищенням швидкості знаходився в причинному зв`язку з ДТП, бо саме ця обставина стала ключовою для того, щоб ДТП відбулося, та, що водій автомобіля «Toyota», за умов руху з допустимою швидкістю, мав технічну можливість зупинитися до лінії руху цього автомобіля, тому й безпосередньою причиною події, були дії саме водія автомобіля «Toyota», а дії водія «КІА Sportage» не перебували в прямому причинному зв`язку з подією, та, що водій автомобіля «Toyota», належним виконанням вимог пунктів 12.4 та 12.3 ПДР мав технічну можливість уникнути пригоди, його фактичні дії по маневруванню з виїздом за межі проїзної частини, були технічно необґрунтованими та невідповідними вимогам безпеки дорожнього руху.

З матеріалів справи вбачається, що справа була розглянута за відсутності ОСОБА_3 , яка жодного разу до суду не викликалась, що підтверджується матеріалами справи, в яких не міститься жодного повідомлення про виклик в судове засідання.

З оскаржуваної постанови суду першої інстанції, вбачається, що судом в мотивувальній частині рішення на підставі висновку експертного дослідження зроблено висновок про недоведеність вини, однак з резолютивної частини рішення вбачається, що провадження закрито на підставі п. 7 ч. 1 статті 247 КУпАП за закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.

ОСОБА_1 погодився з даною постановою про закриття провадження в зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, та не оскаржив її.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , представника ОСОБА_3 , зводяться до того, що закриваючи провадження за п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП суд першої інстанції, повинен був встановити винність особи.

Суд апеляційної інстанції з цими доводами не погоджується, вважає їх безпідставними з огляду на таке.

При розгляді питання про притягнення до адміністративної відповідальності необхідно забезпечити оптимальний баланс між дотриманням прав і свобод особи, яка притягується до відповідальності, та загальним (публічним) інтересом, який передбачає ефективний захист особистості, суспільства і держави від адміністративних правопорушень.

Будь-яке адміністративне правопорушення та санкції за його скоєння повинні бути чітко визначені в законі таким чином, щоб виходячи з його тексту - у випадку необхідності за допомогою тлумачення, що надано судам, - кожен міг передбачити адміністративно - правові наслідки своїх дій або бездіяльності.

В іншому випадку може мати місце суперечна правозастосовна практика, яка послаблює гарантії державного захисту прав, свобод і законних інтересів громадян від свавільного адміністративного примусу.

Вимоги, які пред`являються до правового регулювання відповідальності за адміністративне правопорушення, в повній мірі розповсюджуються і на строки давності притягнення до адміністративної відповідальності, що являють собою встановлені законодавством про адміністративні правопорушення періоди, за закінченням яких особи, які здійснили адміністративне правопорушення, не можуть бути притягнуті до адміністративної відповідальності через закінчення строків давності, що є однією із підстав, яка виключає провадження у справі або тягне за собою його закриття.

За змістом частини 2 статті 38 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення, що відноситься до компетенції судів загальної юрисдикції, може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення.

Пункт 7 статті 247 КУпАП містить правило, згідно із яким провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Розглядаючи питання щодо строку давності в адміністративному провадженні в контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі: Конвенція) «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи судом …, який … становить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення…».

Поняття «кримінальне обвинувачення» має «автономне» значення, котре не залежить від класифікації, що застосовується у внутрішньо-правових системах Держав-учасниць ( справа «Блохін проти Росії», рішення від 23.03.2016 року, п. 179; Адольф проти Австрії, п.30,).

До кримінально-процесуального аспекту статті 6 Конвенції належать адміністративні правопорушення правил, які караються штрафами, обмеженням водійських прав, такими, як зняття балів, або призупинення чи скасування водійських прав ( справи Луц проти Німеччини, п. 182, Шмауцер проти Австрії, Ігор Паскарі проти Республіки Молдова, п. п. 20-23).

Тому, стаття 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо порушення дорожнього руху, яке спричинило пошкодження транспортних засобів, та, яке тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року в контексті ст.6 Конвенції належить до кримінально-процесуального аспекту.

Стаття 6 пункт 1 Конвенції застосовується протягом усього провадження, метою якого є встановлення обґрунтованості «кримінального обвинувачення» включно зі стадією проголошення судового рішення.

Загалом гарантії статті 6 пункту 1 Конвенції застосовуються до апеляційного оскарження, коли ця інстанція є завершальною стадією відповідного провадження і його результат може бути вирішальним для притягнутих до відповідальності осіб.

Правове регулювання прав та свобод людини за національним законом полягає у створенні необхідних умов, якими слід забезпечити невідворотність адміністративної відповідальності.

В той же час має бути забезпечений справедливий баланс між загальним (публічним) інтересом невідворотності адміністративної відповідальності та дотриманням прав і свобод людини щодо строку давності про притягнення її до відповідальності.

Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, в тому числі у справах "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства " та ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» визначив строк давності як передбачене законом право порушника уникнути від переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення. Строки давності, які характерні для національних правових систем держав-учасниць, відповідають кільком цілям, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушень прав обвинувачених, які могли б бути зменшені, якби судам доводилося розглядати їхні справи на основі доказів, які могли бути неповними за спливом часу ( ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» рішення від 20 вересня 2011 року, п. 570 та " Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства ", рішення від 22 жовтня 1996 року п.51).

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Стаття 6 пункту 2 Конвенції забезпечує «право вважатися невинуватим доти, доки вину не буде доведено в законному порядку».

Мета та наміри Конвенції як інструменту захисту людини вимагає, щоб її положення тлумачилися та застосовувалися таким чином, щоб її гарантії були практичними та ефективними ( див. справа «Soering проти Сполученого Королівства», рішення від 7 липня 1989 року, п. 87).

Суд в своїх прецедентних рішеннях зазначив, що практичність та ефективність гарантій при тлумаченні та застосуванні положень Конвенції стосується і права, закріпленого в статті 6 пункту 2 Конвенції - презумпції невинуватості (див. справи «Allen проти Сполученого Королівства», рішення від 12 липня 2013 року п.п.92-93, «Allenet de Ribemont проти Франції», рішення від 10 лютого 1995 року, п. 35).

Презумпція невинуватості, яка розглядається як процесуальна гарантія в контексті самого кримінального провадження, накладає вимоги щодо, зокрема, тягаря доведення, правових презумпції факту і права.

За загальним правилом статті 9 КУпАП наявність складу правопорушення є необхідною підставою для адміністративної відповідальності.

Частиною першої ст. 9 КУпАП передбачено, що особа підлягає адміністративній відповідальності лише за те правопорушення, відносно якого встановлена вина.

Відсутність вини в скоєнні адміністративного правопорушення за зазначеною нормою закону виключає провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Проаналізувавши норми національного закону та, враховуючи конвенційні положення стосовно строків давності, суд апеляційної інстанції, використовуючи право, надане судам загальної юрисдикції тлумачити зазначені норми для цілей подолання суперечної правозастосовної практики, яка послабляє гарантії державного захисту прав, свобод і законних інтересів громадян від свавільного адміністративного примусу, дійшов до наступного висновку.

Строк давності не тільки забезпечує правову визначеність та остаточність судового рішення, попередження порушень прав осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності, але й надає законне право порушнику уникнути переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення, в даному випадку - притягнення до адміністративної відповідальності за закінченням строку давності, який передбачений національним законом-частиною 2 статті 38 Кодекс України про адміністративні правопорушення.

З висновку про проведення судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи, встановлено, що факт руху автомобіля «Toyota», з перевищенням швидкості знаходився в причинному зв`язку з ДТП, бо саме ця обставина стала ключовою для того, щоб ДТП відбулося, та, що водій автомобіля «Toyota», за умов руху з допустимою швидкістю, мав технічну можливість зупинитися до лінії руху цього автомобіля, тому й безпосередньою причиною події, були дії саме водія автомобіля «Toyota», а дії водія «КІА Sportage» не перебували в прямому причинному зв`язку з подією, та, що водій автомобіля «Toyota», належним виконанням вимог пунктів 12.4 та 12.3 ПДР мав технічну можливість уникнути пригоди, його фактичні дії по маневруванню з виїздом за межі проїзної частини, були технічно необґрунтованими та невідповідними вимогам безпеки дорожнього руху.

Більш того, з висновку експертного автотехнічного дослідження обставин від 23.09.2019 року, наданим до суду ОСОБА_3 , не вбачається, що він спростовує висновок про проведення судової транспортно-трасо логічної та автотехнічної експертизи.

З оскаржуваної постанови суду першої інстанції, вбачається, що судом в мотивувальній частині рішення на підставі висновку експертного дослідження зроблено висновок про недоведеність вини, однак з резолютивної частини рішення вбачається, що провадження закрито на підставі п. 7 ч. 1 статті 247 КУпАП за закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Водночас, зі змісту ч.1 ст.38 КУпАП вбачається, що закриття провадження на зазначеній підставі можливе за одночасної наявності таких умов: вчинення (виявлення) адміністративного правопорушення; сплив встановленого законом строку.

Тобто для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених ст.38 КУпАП, можливо лише за умови встановлення факту вчинення особою протиправної дії чи бездіяльності, що підпадають під визначені законом ознаки адміністративного правопорушення.

У разі недоведеності наявності складу адміністративного правопорушення та не підтвердження його належними та допустимими доказами, виключається можливість закрити провадження у адміністративній справі саме за п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КУпАП якщо справи про адміністративні правопорушення підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні не пізніш як через три місяці з дня його виявлення.

Таким чином, при розгляді справи, суд першої інстанції посилаючись в мотивувальний частині постанови про недоведеність вини особи, одночасно закриває провадження з нереабілітуючих підстав у відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

При закритті провадження по справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, суд не вправі робити висновок про не доведеність вини особи.

В зв`язку з невідповідності мотивувальної частини постанови про недоведеність вини ОСОБА_1 резолютивній частині постави про закриттям провадження, та за відсутності апеляційної скарги ОСОБА_1 на постанову суду, апеляційний суд дійшов висновку про зміну постанови суду в частині виключити з мотивувальної частини рішення посилання на недоведеність вини ОСОБА_1 .

У відповідності до ч.8 ст.294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін; скасувати постанову та закрити провадження у справі; скасувати постанову та прийняти нову постанову; змінити постанову.

Керуючись ст. ст. 247, 251, 280, 293, 294 КУпАП, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Малиновського районного суду міста Одеси від 18 березня 2019 року змінити, виключивши з мотивувальній частини постанови посилання на недоведеність вини ОСОБА_1 .

В іншій частині залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.С. Комлева