Справа F 265/2470/19
Провадження F 3/265/1209/19
П О С Т А Н О В А

07 травня 2019 року місто Маріуполь

Суддя Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області ОСОБА_1, розглянувши справу відносно ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, не працюючого, ІПН НОМЕР_1, який мешкає за адресою: м. Маріуполь, пр. Будівельників, 161а-62, про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 130 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 05 квітня 2019 року о 12:15 годині, на пр.Перемоги,53 в Лівобережному районі м.Маріуполя, керував автомобілем НОМЕР_2 з явними ознаками наркотичного спFяніння, від проходження огляду на визначення стану спFяніння у закладі охорони здоровFя у встановленому законом порядку відмовився у присутності двох свідків, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху України, оскільки водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного спFяніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. Таким чином, ОСОБА_2 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП України.

В судове засідання ОСОБА_2 не зFявився по невідомим суду причинам, про день та час слухання справи був двічі повідомлений належним чином та своєчасно, про що в матеріалах справи мається, як особиста підпис ОСОБА_2, так і поштове повідомлення з відміткою про вручення.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України F14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорт»і, суди повинні неухильно виконувати вимоги ст. 268 КупАП, щодо розгляду справи про адміністративні правопорушення у присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності зазначеної особи, це можливо у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце та час розгляду і від неї не надійшло клопотання про його відкладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовFязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обовFязки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, бути присутнім на засіданні. Ця можливість випливає із обFєкта і цілі ст.6 ЄСПЛ, оскільки здійснення прав, гарантованих ст.6 Конвенції, передбачає можливість вказаної особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.

Таким чином, доступ до суду є аспектом права на справедливий суд, порушення якого (права на доступ) неодноразово визнавалось ЄСПЛ, зокрема в справах «Кутіч проти Хорватії», заява F 487778/99 п.25, ЄСПЛ 2002-II, «Меньшакова проти України», заява F 377/02 від 08.04.2010 року.

Разом з тим, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу одним із багатьох прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Отже, обставини неявки без поважної причини у судове засідання ОСОБА_2, який був належним чином повідомлений про день та час слухання справи заздалегідь, дають підстави стверджувати про неналежне здійснення ним своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обовFязків, що призводить до затягування судового розгляду даної справи, зважаючи на те, що строки притягнення до адміністративної відповідальності та накладення стягнення дуже обмежені.

З урахуванням наведеного, суд вважає можливим закінчити розгляд справи за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, переглянувши відеозапис події правопорушення, дійшов до наступного.

Вина ОСОБА_2 підтверджується матеріалами справи про адміністративне правопорушення, а саме: відомостями, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення, матеріалами, доданими до протоколу, зокрема відеозаписом.

Звертаючись до практики ЄСПЛ, а саме рішення по справі «О'Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі.

Відповідно до ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України; при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

З огляду на обставини справи та особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_2 стягнення, передбачене санкцією ч.1 ст.130 КУпАП, яка не передбачає альтернативних заходів покарання, а ніж зазначені в ній.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.40-1 КУпАП, судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Керуючись ч.1 ст.40-1, ч.1 ст.130, 276, 279, 280, 283, 285, 289 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП та покласти на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 384,20 гривень.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області, протягом десяти днів з моменту її винесення.

Суддя Мельник І.Г.