Справа № 635/5618/19
Провадження № 3/635/2037/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року смт. Покотилівка

Суддя Харківського районного суду Харківської області Назаренко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого по АДРЕСА_2 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

УСТАНОВИВ:

До Харківського районного суду Харківської області надійшов зазначений матеріал, в якому міститься протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 249020 від 17 липня 2019 року, складений по вул. Шевченка, 26 в м . Харкові .

В протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що ОСОБА_1 16 липня 2019 року о 23 годині 45 хвилин керував автомобілем марки VolksWagen Transportert-4, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 по с. Докучаєвське, 42 Харківського району Харківської області з явними ознаками алкогольного сп`яніння, від продуття алкотестеру газоаналізатора та огляду на стан сп`яніння в наркологічному диспансері - відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України.

На підтвердження вчиненого ОСОБА_1 правопорушення надано протокол про адміністративне правопорушення, письмові пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у присутності яких ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння на місці складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Суд, дослідивши матеріали справи, наданий притягуваним відеозапис з мобільного телефону, вислухавши притягуваного та свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , встановив наступне.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, одним з завдань провадження в справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, в числі інших визначених законом обставин, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

З положень ч. 1 ст. 130 КУпАП вбачається, що адміністративна відповідальність у даному випадку передбачена за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

У судовому засіданні притягуваний не визнав вину в інкримінованому йому правопорушенні та пояснив, що він 16 липня 2019 року вживав алкогольні напої, після чого зателефонував та попросив свого знайомого ОСОБА_5 , відвести його додому. Приблизно 23 години 16 липня 2019 року ОСОБА_5 на автомобілі привіз ОСОБА_1 та ОСОБА_4 с. Докучаєвське, учб. містечко ХНАУ, припаркував автомобіль між житловими будинками № 25 та № 37 та пішов додому. Згодом до автомобіля під`їхали працівники патрульно-постової служби, звинуватили власника автомобіля ОСОБА_1 у керуванні автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, відібрали барсетку з документами, ключі від автомобіля, не зважаючи на пояснення ОСОБА_1 та присутнього там ОСОБА_4 про те, що автомобілем керувала зовсім інша людина, яка може це підтвердити письмово. ОСОБА_4 повідомивши, що покличе свідків, в присутності яких працівники поліції мають здійснювати будь-які дії щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення, відійшов від автомобіля, після чого працівники поліції примусово посадили ОСОБА_1 в належний йому автомобіль, за кермо якого сів інспектор ОСОБА_6 , та повезли в м. Харків. Приїхавши на вул . Шевченко, 26 в м. Харкові, працівники поліції привели двох свідків, у їх присутності стверджували, що мають відеозапис знаходження ОСОБА_1 за кермом свого автомобіля та пропонували пройти перевірку на стан алкогольного сп`яніння. Під диктування працівників поліції свідки написали письмові пояснення, зміст яких ОСОБА_1 на той час був невідомий.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що 16 липня 2019 року він знаходився дома в с. Докучаєвське, йому зателефонував знайомий ОСОБА_7 , попросив відігнати його автомобіль до будинку, де він проживає, оскільки він випив алкоголь. ОСОБА_5 прийшов до ОСОБА_8 , та відігнав автомобіль останнього до його будинку, припаркував біля будинків № 25 та № 37, після чого пішов додому. У присутності ОСОБА_5 власник автомобіля за кермо не сідав та транспортним засобом не керував.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що 16 липня 2017 року святкували день створення мисливського товариства, в якому ОСОБА_4 є головою, а ОСОБА_1 - секретарем. Після святкування ОСОБА_1 зателефонував своєму другу ОСОБА_5 та попросив відвезти його додому. ОСОБА_5 приблизно о 23 годині відвез ОСОБА_4 та ОСОБА_1 додому в с. Докучаєвське, припаркував автомобіль та пішов додому. Пасажири автомобіля залишилися в салоні та спілкувалися. Через деякий час до припаркованого автомобіля на великій швидкості під`їхав автомобіль працівників поліції, з нього вийшли інспектори поліції та вимагали пред`явити реєстраційне посвідчення та посвідчення водія. Оскільки за кермом автомобіля ніхто не сидів ОСОБА_1 відмовився надавати документи, а ОСОБА_4 пішов кликати свідків, оскільки працівники поліції поводилися зухвало та грубо. Коли ОСОБА_4 повернувся, автомобіля та ОСОБА_1 на тому місці вже не було.

Як вбачається з відповіді ДПП УПП в Харківській області від 09.08.2019 року № 8/46/41/14/03-2019, ОСОБА_1 17 липня 2019 року звертався зі скаргою з приводу незаконних дій працівників поліції, які затримали ОСОБА_1 біля автомобіля, що не рухався, безпідставно звинуватили у керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Як вбачається з письмових пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які були надані по вул. Шевченко, 26 в м. Харкові , що в їх присутності ОСОБА_1 відмовився від проходження медичного огляду на стан сп`яніння.

З оглянутого судом наданого притягуваним відеозапису з мобільного телефону (файли № 003729 та № 003730), у присутності свідків ОСОБА_1 поясняв працівникам поліції причину відмови від проходження огляду на стан сп`яніння, а саме - зазначав, що він не керував автомобілем.

Оцінюючи зазначені вище докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю суд враховує наступне.

Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Так, в даній ситуації ОСОБА_1 повністю заперечив вчинення ним адміністративного правопорушення, а саме вказав, що він не керував транспортними засобом у стані алкогольного сп`яніння, під час приїзду працівників поліції не перебував за кермом та знаходився на пасажирському місця автомобіля, що не рухався. На підтвердження своєї позиції притягуваним було надано відеозапис, зроблений на місці складення протоколу про адміністративне правопорушення, відповідь на скаргу щодо неправомірних дій працівників поліції, а також заявлено клопотання про виклик та допит у судовому засіданні свідків.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка є джерелом права в Україні кожному гарантовано право на справедливий суд.

За своєю структурою стаття 6 Конвенції в частині першій встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Розглядаючи дану конкретну ситуацію і досліджуючи питання про розповсюдження гарантій статті 6 Конвенції на даний випадок, суд звертає увагу, що виходячи з прецедентної практики Європейського Суду з прав людини хоч і за національним законом ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності, йому пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні Європейським Судом, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти Російської Федерації»).

Зокрема, в даному випадку судом враховується, що адміністративне стягнення у виді штрафу, разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер.

Так, в пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення» (щодо посилення відповідальності за керування транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції), яким в подальшому було закріплено діючі санкції, як один із аргументів посилення відповідальності було зазначено, що міжнародний досвід забезпечення безпеки на дорогах свідчить, що одним з найпростіших способів примусити водіїв дотримуватися вимог правил дорожнього руху є розроблення системи їх ефективного покарання та посилення відповідальності за керування транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Також, суд враховує, що розмір штрафу в декілька разів перевищує розмір мінімальної заробітної плати по Україні, а проведений порівняльно-правовий аналіз із санкцією, яка передбачена за порушення правил дорожнього руху і міститься в Кримінальному кодексі України (частина перша статті 286) свідчить, що штраф за вказане адміністративне правопорушення перевищує розмір штрафу за кримінально каране діяння за національним законодавством України. На проблему співвідношення санкцій звертало увагу і Головне науково-експертне управління Верховної ради України надаючи свій висновок на зазначений проект закону.

Наведені обставини свідчать, що адміністративне правопорушення передбачене статтею 130 КУпАП може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

Також суд зауважує, що в деяких інших справах проти України Європейський Суд розглядав питання про віднесення правопорушень передбачених КУпАП до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції, що з огляду на суворість передбаченого покарання правопорушення, не є незначним (див. пункт 33 рішення у справі «Гурепка проти України» (F 2)) та такі адміністративні провадженні слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій статті 6 Конвенції.

Суд наголошує, що процедура розгляду справ про адміністративні правопорушення не передбачає участі при судовому розгляді сторони обвинувачення, що може призвести до змішування ролі обвинувача і судді і тим самим дати підстави для законних сумнівів неупередженості суду, порушити принцип змагальності (див. наприклад пункти 75-79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Карелін проти Росії», пункт 54 справи «Озеров проти Росії», пункти 44-45 справи «Кривошапкін проти Росії»).

У зв`язку з викладеним суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.

Отже, повертаючись до обставин даної справи, суд виходить з того, що частина перша статті 130 КУпАП в тому числі, передбачає відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що в даному випадку інкримінується ОСОБА_1 .

Таким чином, в даній ситуації вимагається доведення тієї обставини, що ОСОБА_1 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння 16 липня 2019 року о 23 годині керував автомобілем марки VolksWagen Transportert-4, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У матеріалах справи відсутні докази керування ОСОБА_1 транспортним засобом, одночасно з цим, допитані у судовому засіданні свідки спростовують зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини.

В такій ситуації протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належними доказами по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду.

Щодо пояснень свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які додані до протоколу, суд враховує положення пункту «d» частини третьої статті 6 Конвенції, яким кожному обвинуваченому гарантовано право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

В своїй прецедентній практиці даючи тлумачення Конвенції Європейський Суд неодноразово повторював, що з метою забезпечення змагальності процесу всі докази мають, як правило, подаватися у відкритому судовому засіданні у присутності обвинуваченого. Існують винятки з цього принципу, але вони не можуть призводити до порушення права на захист. За деяких обставин може виникнути потреба у використанні показань, отриманих на етапі розслідування. Якщо підсудному було надано достатню й належну можливість спростувати такі показання - при їх оголошенні або на пізнішому етапі провадження, - саме по собі їх прийняття як доказів не суперечитиме вимогам пункту 1 та підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції. Але з цього природно випливає, що в разі, якщо обвинувальний вирок виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, яку обвинувачений (підсудний) не мав можливості допитати особисто чи домогтися її допиту під час розслідування справи або судового розгляду, права сторони захисту виявляються обмеженими настільки, що передбачені статтею 6 Конвенції гарантії виявляються порушеними. Щодо показань свідків, допитати яких у присутності підсудного або його захисника виявилося неможливим, Європейський Суд зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції, узятий у поєднанні з пунктом 3 статті 6 Конвенції, вимагає від Договірних Сторін ужити конкретних заходів для того, щоб підсудний мав можливість допитати свідків, які свідчать проти нього, чи домогтися їх допиту. Однак, якщо немає підстав звинувачувати органи влади в недостатньо старанних зусиллях із забезпечення підсудному можливості допитати відповідних свідків, відсутність цієї можливості як така не означає необхідності припинення кримінального переслідування. Водночас слід з надзвичайною обережністю ставитися до доказів, отриманих від свідка за обставин, що не давали змоги забезпечити право сторони на захист тією мірою, якою Конвенція завжди вимагає забезпечувати його. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати.

Частини 1 і 3 (d) статті 6 Конвенції, як загальне правило вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати докази свідка обвинувачення і допитати його або під час надання останнім своїх показань, або пізніше. Обвинувачення не може ґрунтуватися виключно чи вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не може заперечити. Із цього випливає, що якщо засудження виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, допитати яку чи домогтися допиту якої підсудний не мав можливості ані під час досудового слідства, ані під час судового розгляду, права захисту виявляються обмеженими в тій мірі, що є несумісною з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції (пункт 54 Рішення Європейського Суду у справі «Корнєв і Карпенко проти України»).

Відповідно до матеріалів справи, пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мають вирішального значення для встановлення вини ОСОБА_1 , оскільки вказані пояснення були отримані під час складення протоколу про адміністративне правопорушення в іншому населеному пункті, тобто не на місці вчинення інкримінованого притягуваному правопорушення. Поясненнями вказаних свідків не підтверджується факт керування транспортним засобом ОСОБА_1 , ними лише фіксується факт відмови від проходження медичного огляду на стан сп`яніння. Крім того, суд та притягуваний були позбавлені можливості перевірити пояснення свідків «обвинувачення» в судовому засіданні.

З огляду на викладене вище, суд не може покласти в основу обвинувачення пояснення вказаних свідків, які не були допитані в судовому засіданні і пояснення яких не мають вирішальне значення по даній справі.

Наведені факти у відповідності до статті 62 Конституції України повинні тлумачитись судом на користь ОСОБА_1 і вони не дають змоги суду однозначно оцінити дії останнього, як такі, що містять склад адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.

Відповідно до положень статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Таким чином, з протоколу про адміністративне правопорушення та наданих доказів в підтвердження вини, особи, яка притягується до адміністративної відповідальності не слідує, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За даних обставин суд доходить до висновку, що наявні всі підстави для закриття провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 247, 278, 280, 284 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1ст. 130 КУпАП стосовно ОСОБА_1 закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 10-ти днів з моменту її проголошення.

Суддя О.В.Назаренко