Справа № 346/1068/19
Провадження № 33/4808/281/19
Категорія ч. 1 ст. 130 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Повзло
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду Повзло В.В., за участю особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Коломийського районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2019 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, який не працює,

визнано винуватим та притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. Цією ж постановою стягнуто судовий збір, -

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі апелянт просить постанову суду скасувати як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, та закрити провадження по справі за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Посилається на те, що він не був присутнім в суді першої інстанції, справу було розглянуто у його відсутність, що порушує його право на захист. Апелянт посилається на те, що через незадовільний стан здоров`я він не мав можливості барити участь у судовому засіданні та подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки мав намір долучити довідки про його амбулаторне лікування, проте у зв`язку із погіршення його стану, його було госпіталізовано до лікарні 04.06.2019 року. Вважає, що суд формально підійшов до розгляду справи, неповно, однобічно та поверхнево розглянуто справу. В обґрунтування своїх доводів посилається на наступне: 1) він випадково підписав протокол про адміністративне правопорушення та написав, що випив пиво, у зв`язку із тим, що він був виснажений та знервований, оскільки процедура проведення о огляду на стан алкогольного сп`яніння проходила в лікарні пізно вночі; 2) вважає, що акт огляду, рапорт працівника поліції, письмові пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 04.03.2019 року, та направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, не можуть вважатися доказами його вини, оскільки він має право відмовитися від проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу, та пройти такий огляд в медичному закладі; 3) письмові пояснення свідків засвідчували його бажання пройти огляд на стан сп`яніння саме в медичному закладі; 4) вказує на те, що висновок містить лише загальний підсумок того, що Охрим перебуває в стані алкогольного сп`яніння, проте ані відомостей щодо дослідження біологічного середовища, ані дати його відбору немає, так само як й немає даних про те, що в його крові виявлено алкоголю більше ніж 0,2 проміле; 5) відеоматеріалами не конкретизовані які ж саме ознаки сп`яніння були виявлені у нього; 6) протокол про адміністративне правопорушення складений у порушення вимог ст. 278, 266 КУпАП, оскільки жодних ознак сп`яніння у нього не було виявлено, суд не перевірив законність процедури огляду; 7) відсутні відомості про те, що лікар закладу охорони здоров`я пройшов тематичне удосконалення за відповідною програмою, що прямо передбачено в Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного сп`яніння; 8) приписи п. 7 розділу ІІ інструкції передбачено, що застосовується технічний засіб, цифровий показник якого після проведення тесту більш ніж 0,2 проміле в крові, в той час як в його випадку досліджувався рівень алкоголю у повітрі, що видихається. Доказів на наявності в його крові алкоголю більше 0,2 проміле немає; 9) не вирішено його клопотання про виклик свідків. Водночас апелянт посилається на приписи міжнародного законодавства та вважає, що оскільки санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає штраф, розмір якого значно перевищує прожитковий мінімум для осіб працездатного віку в Україні, як і значно перевищує мінімальний розмір штрафу, визначений ч. 2 ст. 52 КК України, та передбачено обов`язок позбавлення права керування транспортним засобом, тому судовий процес мав би відповідати загальним засадам кримінального провадження, та суд повинен був забезпечити гарантії і приписи законності щодо особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 04.03.2019 р. о 03.05 год. в м.Коломия по вул. Петлюри керував автомобілем ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 із ознаками алкогольного сп`яніння, пройти тест на стан сп`яніння за допомогою приладу Драгер на місці зупинки водій відмовився. В подальшому в Коломийській ЦРЛ проводився медичний огляд лікарями, відповідно до висновку яких ОСОБА_1 перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

В судовому засіданні апеляційного суду, особі, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 роз`яснені права, передбачені ст. 268 КУпАП. Клопотань не заявлено. Повідомив, що свої права буде захищати самостійно. Жодних заяв та клопотань поштою не направляв, до канцелярії суду не подавав, на адресу електронної пошти суду не надсилав.

В суді апеляційної інстанції:

- ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній, повідомив, що працівники поліції зупинили його транспортний засіб, оскільки вважали, що він перебуває в стані алкогольного сп`яніння, та запропонували йому пройти тест на технічному приладі, на що він відмовився, так як мав намір пройти огляд в медичному закладі. У лікарні він здав кров на встановлення факту перебування в стані алкогольного сп`яніння, проте доказів того, що в його крові виявлено 0,2 проміле алкоголю, матеріали справи не містять, тому просив постанову судді скасувати та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову судді належить залишити без змін з наступних підстав.

Завданням судді при розгляді справи про адміністративне правопорушення, відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, є своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Виходячи з вимог ст. 280 КУпАП суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд першої інстанції прийняв рішення з урахуванням вказаних вище вимог закону.

Постанова суду відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, і містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідальність за дане правопорушення та прийняте по справі рішення.

Вважаю, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини адміністративного правопорушення, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_1 та наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а також обставини, які мають значення для правильного розгляду справи, тобто фактичні обставини справи, та призначив йому справедливе стягнення, яке повністю узгоджується з приписами ст.ст. 23, 33 КУпАП.

Доводи апелянта в частині порушення його права на захист внаслідок того, шо справу було розглянуто у його відсутність, незважаючи на наявність клопотання про перенесення слухання по справі, є безпідставними.

Так, відповідно до вимог ст. 268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. У разі відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце та час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

З постанови суду вбачається, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності в судове засідання не з`явився, надав письмові пояснення, тому суд дійшов висновку, що справу доцільно розглянути у відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності (а.п. 36-39).

Вважаю, що суд першої інстанції мав всі законні підстави для розгляду справи у відсутність ОСОБА_1 .

Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_1 був належним чином сповіщений про час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення суду з відміткою про отримання останнім поштового відправлення, а саме повідомлення про виклик до суду на 04.06.2019 року о 08:55 год. (а.п. 24, 30, 33).

Вбачається, що справа про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 перебуває в провадженні суду з 11.03.2019 року (а.п. 15), та за цей час її було чотири рази призначено до розгляду, а саме: 1) на 04.04.2019 року (а.п. 17) та перенесено на 10.05.2019 року (а.п. 19); 2) 10.05.2019 року перенесено за клопотанням ОСОБА_1 для надання можливості укласти угоду із захисником (а.п. 22); 3) на 27.05.2019 року (а.п. 23); 4)на 04.06.2019 року (а.п. 24).

За клопотанням ОСОБА_1 викликано свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та витребувано акт медичного огляду з Коломийської центральної районної лікарні (а.п. 28, 29, 30).

03.06.06.2019 року до суду першої інстанції надійшло клопотання ОСОБА_4 з проханням долучити довідку про хворобу її сина ОСОБА_1 , з повідомлення про те, що останній не зможе з`явитись в судове засідання 04.06.2019 року, у зв`язку із хворобою (а.п. 34-35).

Разом з тим, ОСОБА_4 , не має статусу процесуальної особи у вказаному провадженні, а заява про перенесення слухання по справі безпосередньо від особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , до суду першої інстанції не надходила.

З долученої довідки вбачається, що вона містить кутовий штамп лікарні з датою видачі 30.05.2019 року та печатку амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Підгайчики, з підписом особи, без вказівки прізвища та посади (а.п. 35). В довідці міститься діагноз: гострий бронхіт, та відомості про те, що ОСОБА_1 знаходиться на амбулаторному лікуванні з 30.05.2019 року.

Стаття 277 КУпАП містить певні строки розгляду справ про адміністративне правопорушення, а саме - 15 днів з дня одержання протоколу, а ст. 38 КУпАП встановлені строки накладення стягнення, що становлять - 3 місяці з дня вчинення правопорушення.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 032315 від 04.03.2019 року вбачаєтеся, що ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у керуванні ним 04.03.2019 року о 03.05 год. в м. Коломия по вул. Петлюри транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння (а.п. 1).

Оскільки відповідно до ст. 38 КУпАП, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, тобто перенесення судового засідання на інший час, вплинуло б на вказані строки (адміністративне правопорушення було вчинене 04.03.2019 року, а останнім днем накладення стягнення, у разі визнання особи винуватою, - 04.06.2019 року), то, чергове клопотання про відкладення судового засідання, свідчить про зловживанням особою правом на відкладення розгляду справи та затягуванням строків розгляду справи, з метою уникнення адміністративної відповідальності.

Крім того, з наданої суду першої інстанції довідки, яку додано як доказ захворювання ОСОБА_1 та його перебування на амбулаторному лікуванні (а.п. 35), не вбачається того, що останній не мав можливості прибути в судове засідання в назначений судом час, оскільки перебування на амбулаторному лікуванні не перешкоджало йому з`явитись в суд.

Вважаю, що така процесуальна поведінка особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , якому достеменно було відомо про час призначення справи до розгляду, та за клопотанням якого вже було перенесене попереднє судове засідання, давали суду першої інстанції правові підстави для розгляду справи без його участі, тому твердження апелянта про порушення судом першої інстанції його права на захист, не є слушними.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини адміністративного правопорушення, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_1 в інкримінованому йому адміністративному правопорушенні, з посиланням на обставини, що встановлені при розгляді справи, із зазначенням нормативного акту, який передбачає відповідність за дане правопорушення та мотивів прийнятого по справі рішення.

З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що він був складений за участю ОСОБА_1 , якому були роз`яснені його права та обов`язки, передбачені як ст.268 КУпАП, так й ст. 63 Конституції України, що підтверджується власним підписом правопорушника та його особистими поясненнями щодо суті правопорушення наступного змісту: «Випив пляшку пива, після чого керував автомобілем» (а.п. 1).

Доводи апелянта про те, що він був виснажений та знервований, оскільки процедура проведення його огляду на стан алкогольного сп`яніння проходила в лікарні пізно вночі, тому випадково підписав протокол про адміністративне правопорушення та написав такі пояснення, розцінюю як спосіб захисту останнього з метою уникнення від відповідальності, оскільки у разі своєї незгоди з процедурою чи результатом проведеним огляду, останній мав можливість оскаржити дії працівників в інший час у передбачений законом спосіб.

Крім того, таке твердження особи повністю спростовується змістом відеозапису, який досліджений під час апеляційного перегляду.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно в обґрунтування його винуватості послався на такі докази як: акт огляду, рапорт працівника поліції, письмові пояснення свідків, а також на направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, також не є слушними.

Посилання суду першої інстанції на вказані докази по справі, окрім доведеності винуватості ОСОБА_1 в інкримінованого йому правопорушенні, свідчать також про законність дій працівників поліції, які під час проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння щодо ОСОБА_1 діяли відповідно до приписів як ст. 266 КУпАП та й приписів Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом від 09.11.2015 року № 1452/735, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.11.2015 року за № 1413/27858 (далі - Інструкція).

До матеріалів провадження також долучено диск, який був оглянутий під час апеляційного перегляд справи, на якому міститься відеозапис з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції (а.п. 13), з якого вбачається, що ОСОБА_1 зупинений працівниками поліції під час керування транспортним засобом. Працівники поліції, виявивши у ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, пропонують йому пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, на що ОСОБА_1 відмовляється у присутності свідків, проте виявляє бажання пройти огляд в медичному закладі. Далі відображено обставини, що відбувались в медичному закладі. З відеозапису не вбачається, щоб ОСОБА_1 висловлював свою незгоду з результатами та висновком лікаря.

Твердження апелянта в частині того, що висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №11 від 04.03.2019 року та акт медичного огляду №11 від 04.03.2019 року не містять відомостей як про дослідження біологічного середовища, так й дати відбору та даних про те, що в його крові виявлено алкоголь більше ніж 0,2 проміле, не є слушними, оскільки як висновок щодо результатів медичного огляду (а.п. 6), так і акт (а.п. 32) беззаперечно свідчать про перебування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння, з результатом 1,38% проміле.

Відповідно до п. 12 Розділу ІІІ Інструкції предметом дослідження біологічного середовища можуть бути слина, сеча та змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук.

З п. 13 Розділу ІІІ Інструкції вбачається, що для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров, якщо в обстежуваної особи неможливо взяти зразки біологічних середовищ, вказаних у пункті 12 цього розділу.

Питання відносно того, який саме необхідно відібрати вид біологічного середовища (слина, сеча, змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук, кров), відноситься до дискреційних повноваження лікаря, тобто вирішується лікарем на власний розсуд, безпосередньо після огляду особи, проте з обов`язковим дотриманням основоположних прав особи, додержанням конституційних принципів, зокрема ст. 28 Конституції України згідно якої, кожен має право на повагу його гідності; жодна людина без її згоди не може підлягати медичним, науковим чи іншим дослідам тощо.

Твердження апелянта про те, що у порушення приписів Інструкції в медичному закладі досліджувався рівень алкоголю у повітрі, що видихається, в той час як Інструкцією передбачено застосування технічного засобу, цифровий показник якого, після проведення тесту показує більш ніж 0,2 проміле в крові, а доказів на наявності в його крові алкоголю більше 0,2 проміле немає, не заслуговують на увагу, оскільки з акту вбачається показник 1,38 % (проміле).

Доводи апелянта про те, що матеріали провадження не містять відомостей відносно того, що лікар закладу охорони здоров`я пройшов тематичне удосконалення за відповідною програмою, як це прямо передбачено Інструкцією, є припущенням апелянта, оскільки ним не додано відповідних доказів. Крім того, такі данні не передбачені як обов`язкові саме для змісту висновку, так і акту.

Посилання апелянта на те, що протокол про адміністративне правопорушення складений у порушення вимог ст. 278, 266 КУпАП, оскільки жодних ознак сп`яніння у нього не було виявлено, не є слушними, оскільки в акті огляду чітко викладені ознаки сп`яніння, що були виявлені у ОСОБА_1 , а саме: різкий запах алкоголю з ротової порожнини, тремтіння рук (а.п. 2).

Твердження апелянта про те, що суд формально підійшов до вирішення справи та не викликав свідків, не узгоджується з матеріалами провадження, з яких чітко вбачається, що суд першої інстанції приймав заходи щодо виклику свідків в судове засідання (а.п. 29, 30), неявка вказаних свідків в судове засідання не перешкоджало суду прийняти рішення по суті, за умови наявності в матеріалах провадження їх письмових пояснень, які як документи, віднесені до джерел доказів, оскільки відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

В той же час, жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили та оцінюються у сукупності з іншими доказами по справі.

Приймаючи рішення, про залишення постанови суду першої інстанції без змін, враховую, що наявна в матеріалах провадження довідка Коломийської центральної районної лікарні про те, що ОСОБА_1 дійсно перебуває на стаціонарному лікуванні; поступив 04.06.2019 року о 10-00 годині ранку, з ймовірним діагнозом - «Гострий бронхіт. Правостороння не госпітальна н/долева пневмонія» (а.п. 42), яка надійшла до суду першої інстанції 05.06.2019 року, тобто після прийняття рішення по суті.

Окрім цього, звертаю увагу на те, що судове засідання було призначено в суді першої інстанції на 04.06.2019 року о 08-55 год., в той час як згідно вказаній вище довідки, ОСОБА_1 поступив до медичного закладу 04.06.2019 року о 10-00 год.

Діючим законодавством передбачено, що своїми процесуальними права, зокрема й правом участі у судовому засіданні, особа користується на власний розсуд.

Під час апеляційного перегляду апелянтом не надано жодних даних, які б свідчили про незаконність судового рішення, та доказів, які б спростовували факт керуваннями ним транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

В апеляційній скарзі, апелянт посилається на приписи міжнародного законодавства та вважає, що оскільки санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає штраф, розмір якого значно перевищує прожитковий мінімум для осіб працездатного віку в Україні, як і значно перевищує мінімальний розмір штрафу, визначений ч. 2 ст. 52 КК України, та передбачено обов`язок позбавлення права керування транспортним засобом, то судовий процес мав би відповідати загальним засадам кримінального провадження, та суд повинен був забезпечити гарантії і приписи законності щодо особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, вважаючи, що суд першої інстанції знехтував вказаними вимогами закону.

Перевіривши вказане твердження, вважаю, що під час розгляд справи в суді першої інстанції, суддя дотримався як норм міжнародного так й національного законодавства, а судовий процес відповідав загальним засадам провадження, в ході якого били забезпечені гарантії і приписи законності щодо особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07.11.2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Аналізуючи матеріали справи та наявний в ньому відеозапис, доходжу висновку, що наданими суду матеріалами поза всяким розумним сумнівом доведено факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги й в частині того, що під час накладення стягнення судом першої інстанції не було враховано відомостей, що пом`якшують обставини, оскільки вказані обставини, зокрема характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, згідно ч. 2 ст. 33 КУпАП, враховуються в усіх випадках, окрім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Таким чином, вважаю, що при накладенні адміністративного стягнення суддя суду першої інстанції дотримався вимог ст. 33 КУпАП, наклавши стягнення у межах, встановлених цим Кодексом, взявши до уваги приписи ст. 33 КУпАП, і врахувавши, що санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає безальтернативне адміністративне стягнення - штраф у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

У зв`язку з наведеним, відсутні підстави вважати, що постанова прийнята судом першої інстанції без урахування всіх фактичних обставин справи або досліджені судом докази є недопустимими чи недостатніми для визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Істотних порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції під час апеляційного перегляду, не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 245, 251, 294 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04.06.2019 року, якою ОСОБА_1 притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП з накладенням на нього штрафу у розмірі 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Повзло