ПОСТАНОВА

КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

16 вересня 2019 року місто Київ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Журавель О.О., за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , її захисника Пасюкова В.В., прокурора Онищенка А.В. розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з апеляційною скаргою захисника-адвоката Пасюкова В.В., подану в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Подільського районного суду міста Києва від 29 березня 2019 року, -

встановив:

Цією постановою ОСОБА_1 , визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, та закрито провадження у справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

З постанови суду та протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 будучи начальником Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, порушуючи вимоги п. 2 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції», наклала резолюції щодо виконання ухвали та рішення Подільського районного суду міста Києва у цивільній справі №758/953/18, будучи обізнаною про предмет позовної заяви щодо стягнення заробітної плати на її користь, а також про спрощений вид провадження у цивільній справі за її позовом, який не передбачав виклику сторін, тобто вчинила дії в умовах суперечностей між приватним інтересом та її службовими повноваженнями, спрямованими на отримання заробітної плати за час вимушеного прогулу, тобто вчинила дії та прийняла рішення в умовах реального конфлікту інтересів.

Не погодившись з рішенням судді Подільського районного суду міста Києва від 29 березня 2019 року захисник-адвокат Пасюков В.В., в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити постанову Подільського районного суду міста Києва від 29 березня 2019 року у справі № 758/10403/18 шляхом виключення пункту1, якимОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП.

На обґрунтування апеляційних вимог вказує, що оскаржувана постанова необґрунтована, винесена з порушеннями норм процесуального законодавства, висновки суду про визнання винуватості не відповідають дійсності та фактичним обставинам події.

_______________________________________

Унікальний номер спарви: 758/10403/18

Апеляційне провадження: 338/824/2308/2019

Суддя у першій інстанції - Отвіновський П.Л.

Так апелянт зазначає, що уповноважений орган Управління захисту економіки в м. Києві під час складання протоколу про адміністративне правопорушення недотримався вимог ст. 256 КУпАП, про що зазначено в постанові Подільського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року.

Складені «Уточнення до протоколу» суперечать вимогам ст.ст.254 - 256 КУпАП, п. 5 розділу II «Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції», що затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 №1376.

Відомості та обставини подій, зазначені у такій непередбаченій законодавством та галузевою інструкцією формі протоколу про адміністративне правопорушення, на думку захисника, не можуть бути інкриміновані особі та лягти в основу рішення суду про визнання особи винною у вчиненні адміністративного правопорушення.

До того ж, в оскаржуваній постанові суд не надав об`єктивної оцінки показам свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Так, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засіданні вказали, що ОСОБА_1 ніякого тиску на них не здійснювала під час прийняття ними рішення щодо виконання рішення Подільського районного суду м. Києва у справі №758/953/18. Ніякого конфлікту інтересів у цьому вони не вбачали.

Таким чином, такі покази свідків у судовому засіданні повністю спростовували висновки суду про наявність в діях ОСОБА_1 впливу або можливості впливу на об`єктивність та повноту прийняття ними рішення.

Під час судового засідання ОСОБА_1 надала пояснення, у яких повідомила про те, що вона не мала ніякого умислу на вчинення дій в умовах будь-якого конфлікту інтересів. Вона вважає, що вона вчиняла дії, які направлені на захист порушених її трудових прав та їх відновлення, оскільки у добровільному порядку такі дії не були здійснені уповноваженим представником органу. Вона вважає, що правомірно звернулася до суду для захисту своїх порушених прав, чим реалізувала своє конституційне право, передбачене ст. 55 Конституції України. Жодним з нормативних актів не передбачений обов`язок державного службовця у випадку звернення до суду для захисту або відновлення порушених трудових прав, повідомляти про це вище керівництво.

Заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що вона не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП за наведених у постанові обставин є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими в матеріалах справи даними.

Так, як було перевірено та встановлено в апеляційному засіданні, ОСОБА_1 , будучи начальником ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві, отримуючи виклик до суду по справі де вона є позивачем до установи, керівником якої вона на момент подачі позову являється та отримуючи позитивне рішення на її користь як позивача, повинна була усвідомлювати, що на момент подачі нею позову до установи керівником якої вона є виникає суперечність між її приватним інтересом та службовими, тобто є реальний конфлікт інтересів, вчинила дії та прийняла рішення в його умовах, а

саме: поставила резолюції на документах, які за своїм змістом і не несуть чіткої вказівки на здійснення певних дій на користь ОСОБА_1 як позивача, однак сам факт накладення резолюції на документи, які беззпосередньо стосувались ОСОБА_1 як позивача, тобто приватного інтересу та ОСОБА_1 як керівника органу який був відповідачем, тобто службового інтересу, призвело до того, ОСОБА_1 вчинила дії та прийняла рішення в умовах реального зонфлікту інтересів.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про запобігання корупції» реальний конфлікт інтересів - це суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Факт прийняття рішення та вчинення дій в умовах реального конфлікту інтересів ОСОБА_1 підтверджується повідомленням з Подільського районного суду м. Києві на якому ОСОБА_1 накладено резолюцію « ОСОБА_3 згідно чинного законодавства (а.с. 228) та супровідним листом з Подільського районного суду м. Києва (а.с. 92).

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 будучи начальником ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві, незважаючи на наявність реального конфлікту інтересів, а саме суперечностей між приватним інтересом та її службовими повноваженнями під часвчинення дій, спрямованих на отримання заробітної плати за час вимушеного прогулу, вчинила дії та прийняла рішення в умовах реального конфлікту інтересів, чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

З твердженнями апелянта про те, що ОСОБА_1 ніяким чином не впливала на дії працівників юридичного сектору ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві під час розгляду справи в судах з приводу розгляду всіх позовних заяв, поданих від її імені для захисту порушених її трудових прав та гарантій та те, що коли надходили рішення із суду, зокрема про відкриття провадження та про задоволення її позовних вимог і на супровідних листах ОСОБА_1 ставила резолюції відповідним структурним підрозділам для організації виконання відповідно чинного законодавства, а у подальшому, ОСОБА_1 ніякого відношення не мала до організації їх виконання та будь-якого впливу на підлеглих під час їхнього розгляду документів, ОСОБА_1 не вчиняла, а тому не було ніякого конфлікту інтересів, а резолюція не несла в собі прямої вказівки, на здійснення чи не здійснення певних дій на користь ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції також погодитись не може, оскільки згідно системного аналізу діючого законодавства, суд вважає, що конфлікт інтересів - це ситуація, при якій службова особа, виконуючи свої обов`язки, має приватний інтерес (особисту заінтересованість), який хоча і не обов`язково призводить до прийняття неправомірного рішення або вчинення неправомірного діяння, але здатний до цього призвести. Крім того, конфлікт інтересів може бути пов`язаний із цілком правомірними діями службовця як приватної особи, його належністю до громадських організацій, сімейними інтересами тощо, за умови, що ці інтереси здатні з певною вірогідністю реально спричинити неналежний вплив на виконання цією службовою особою своїх службових повноважень.

Також, оскільки ОСОБА_1 , була начальником ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у і Києві, тобто, особою, яка несе персональну відповідальність за організацію та результати її діяльності, а у разі виявлення фактів, що можуть свідчити про вчинення корупційних та пов`язаних з корупцією правопорушень підлеглими працівниками,

вживає заходів припинення правопорушення та негайно письмово інформує підрозділ внутрішньої безпеки та вживає заходів щодо недопущення корупційних, пов`язаних з корупцією або інших правопорушень у сфері службової діяльності, а тому вона як начальник, який займає відповідальне становище, була обізнана з положеннями ЗУ «Про запобігання корупції», який регламентує чітке визначення поняття «конфлікт інтересів», і повинна була усвідомлювати суперечність між приватним, інтересом особи, в даному випадку подання ОСОБА_1 позову як фізичною особою на отримання заробітної плати за час вимушеного прогулу до ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві, начальником якої вона була, тобто її службовими повноваженнями, і не вчиняти ніяких дій та не приймати рішень при вирішенні питання пов`язаного з її позовом, доки даний конфлікт інтересів не буде врегульований.

Отже, приймаючи до уваги наведене вище, апеляційний суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 містяться ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання ОСОБА_1 винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП з подальшим закриттям провадження у справі, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Тому, доводи викладені в апеляційній скарзі про необґрунтованість та невмотивованість висновків суду першої інстанції щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП, є непереконливими, конкретних висновків не містять та спростовується доказами, які наявні в матеріалах справи.

З урахуванням вищезазначеного, вважаю, що постанова судді Подільського районного суду міста Києва від 29 березня 2019 року щодо ОСОБА_1 є законною та обґрунтованою, а тому апеляційних підстав для її скасування не вбачаю.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суддя -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката Пасюкова В.В., подану в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Подільського районного суду міста Києва від 29 березня 2019 року, якою ОСОБА_1 , визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, та закрито провадження у справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, - задовольнити без задоволення, а оскаржувану постанову суду - без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду О.О. Журавель