Єдиний унікальний номер 741/272/19
Провадження № 3/741/113/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка 19 лютого 2019 року

Суддя Носівського районного суду Чернігівської області Киреєв О.В., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення (протокол № 39), передбачене ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, щодо ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1, судді у відставці,

встановив:

15 лютого 2019 року до Носівського районного суду Чернігівської області від Управління захисту економіки в Чернігівській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України надійшов зазначений протокол про адміністративне правопорушення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Носівського районного суду Чернігівської області від 15 лютого 2019 року мені передані для розгляду матеріали цієї адміністративної справи.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, до 2 листопада 2018 року працювала на посаді голови Носівського районного суду Чернігівської області.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Статтею 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов'язків, визначених процесуальним законом.

Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить спеціальних норм, що передбачають для учасників судового розгляду можливість заявити відвід судді або самовідвід, відповідно, не передбачають порядку розгляду заяви про відвід (самовідвід).

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 4 листопада 1950 року кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов'язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов'язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до п. 55 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гурепка проти України» з огляду на свою усталену прецедентну практику суд не має сумніву, що в силу суворості санкції дана справа, обставини якої полягають у притягненні скаржника до адміністративної відповідальності за ст. 185-3 КУпАП, за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично носило кримінальний характер з усіма гарантіями статті 6 Конвенції та, відповідно, й статті 2 Протоколу № 7 до Конвенції.

Зазначені обставини свідчать про наявність прогалин в праві стосовно процесуального врегулювання розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення і, зокрема, врегулювання права на відвід (самовідвід) і порядку розгляду заяви про відвід (самовідвід), та визначення підсудності. Проте діючий Кримінальний процесуальний кодекс України передбачає відповідні статті, а тому, при розгляді заяви про відвід (самовідвід), слід застосувати аналогію права.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 КПК України, кримінальне провадження щодо обвинувачення судді у вчиненні кримінального правопорушення не може здійснюватись тим судом, у якому обвинувачений обіймає чи обіймав посаду судді.

Ураховуючи вищенаведене, справа не може бути призначена до судового розгляду та підлягає передачі іншому складу суду на підставі самовідводу судді, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 75 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Статтею 80 КПК України встановлено, що за наявності підстав, передбачених ст.ст. 75-76 цього Кодексу, суддя зобов'язаний заявити самовідвід.

У силу ч. 2 ст. 8 КПК України у кримінальному провадженні застосовується принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у справі «Мельник проти України» зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

У справі «Білуха проти України» ЄСПЛ зазначено, що відповідно до усталеної практики суду наявність безсторонності відповідно до п. 1 ст. 6 повинна визначатися за суб'єктивним та об'єктивним критеріями.

У рішенні по справі «Ветштан проти Швейцарії» ЄСПЛ вказав, що у справі важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов'язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід або бути відведений.

Відповідно до ст. 15 Кодексу суддівської етики неупереджений розгляд справ є основним обов'язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи.

На підставі вищевикладеного, ураховуючи те, що суддя Дикий В.М., щодо якого до суду надійшов протокол про правопорушення, пов'язане з корупцією, працював на посаді голови Носівського районного суду Чернігівської області, та з метою усунення обставин, які можуть викликати сумніви у об'єктивності та неупередженості судді, вважаю за необхідне заявити собі самовідвід.

На підставі вищевикладеного, керуючись ч. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 4 листопада 1950 року, ст.8 Конституції України, ст.ст. 6, 9, 48, 63 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори», ст.ст. 75, 81 КПК України, ст.ст. 283, 284 КУАП,

постановив:

Заявити самовідвід у справі № 741/272/19 (провадження № 3/741/113/19) про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, щодо ОСОБА_1.

Матеріали справи передати до канцелярії суду для повторного розподілу автоматизованою системою документообігу суду.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Киреєв