Провадження № 33/824/1358/2019 Суддя в 2-й інстанції Ігнатюк О.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

30 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Ігнатюка О.В., з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника Федорова Д.С., розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 03 січня 2019 року, -

в с т а н о в и в :

Постановою судді Дарницького районного суду м. Києва від 03 січня 2019 року на

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 400 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за те, що він, 07 грудня 2018 року, о 19 годині 25 хвилин, у м. Києві, по вул. Російська, 47, керував автомобілем марки «Ford Fiesta», номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: зіниці очей не реагували на світло, поблідніння обличчя, занадто активність, поведінки, яка не відповідала обстановці, тремтіння пальців рук та сухість у ротовій порожнині. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння відмовився у встановленому законом порядку у присутності двох свідків.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 указано на незаконність постанови судді та необхідність її скасування. В обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на те, що постанова винесена із порушенням норм чинного законодавства, обставини справи з`ясовані неповно, висновки судді не відповідають фактичним обставинам справи. На думку апелянта, протокол про адміністративне правопорушення працівниками поліції був складений із грубим порушенням вимог Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції від 06.11.2015 року № 1376 (далі - Інструкція), яке проявилося зокрема у тому, що суть адміністративного правопорушення, за яким складено протокол не відповідає диспозиції ч.2 ст.130 КУпАП. Поряд із цим, визнавши його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП суддя місцевого суду не звернув уваги на вказані недоліки складеного протоколу та сформулював своє, аналогічне правопорушення, яке не відповідає диспозиції ч.2 ст.130 КУпАП. На думку апелянта, суть адміністративного правопорушення повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП, за якою складено протокол та винесено постанову. Апелянт звернув увагу на особливість порядку оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, передбачені ч.2 та ч.3 ст.130 КУпАП, визначених Інструкцією, які полягають у необхідності підготовки довідки про наявність повторності вчинення адміністративного правопорушення та довідки про належність транспортного засобу. Відсутність зазначених довідок, на думку апелянта свідчить про те, що його вина у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП недоведена належним чином. Просив постанову судді скасувати та закрити провадження у справі.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника, які подану апеляційну скаргу підтримали, підтвердили її доводи і просили дану скаргу задовольнити, постанову судді скасувати, а провадження у справі закрити за відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Європейським судом з прав людини у багаточисельних рішеннях висловлена правова позиція щодо розгляду національними судами справ про адміністративні правопорушення. Так, у рішенні Суду «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із них будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень.

Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків» за змістом якого, вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання. Зазначені положення знайшли в подальшому своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ, зокрема: «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України» та інших.

Аналіз диспозиції та санкції ч.2 ст. 130 КУпАП дає підстави стверджувати те, що це правопорушення відповідає критерію кола адресатів та критерію мети та тяжкості наслідків. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене вказує на те, що при розгляді зазначене вище правопорушення повинні застосовуватись принципи кримінального судочинства. У зв`язку із цим при розгляді апеляційної скарги, при наданні оцінки доказам та вирішенні питань про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, законності та обґрунтованості судового рішення суд вважає за необхідне застосовувати відповідні положення кримінального процесуального закону в тому і щодо сутності адміністративного правопорушення, яке за своєю юридичною природою фактично є обвинуваченням.

За змістом ст. 245 КПК України завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. Застосувавши до цієї справи принципи кримінального провадження суд приходить до висновку, що постанова про накладення адміністративного стягнення не може ґрунтуватись на припущеннях, зостановлюється у разі доведення винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, а усі сумніви, які виникають у ході провадження у справі тлумачаться на користь особи, яка притягається до відповідальності. Відповідно до положень ст. 268 КПК України особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право брати участь у розгляді справи, давати пояснення, подавати докази, користуватися послугами захисника. Тобто цією нормою закону визначений обсяг прав особи у ході розгляду щодо неї справи про адміністративне правопорушення, направлених на реалізацію її права на захист та доведення своєї невинуватості. Для реалізації цього права законодавцем визначені гарантії участі особи у розгляді справи. Так, відповідно до ч.1 ст. 268 КПК України розгляд справи проводиться у присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Справа може бути розглянута у відсутності цієї особи лише у разі коли є дані про своєчасне її сповіщення про час та місце розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Між тим, як вбачається із матеріалів справи, розгляд цієї справи відбувся у відсутності ОСОБА_1 за відсутності достовірних даних про його належне повідомлення про час та місце розгляду справи. Направлення ОСОБА_1 повістки про виклик до суду, без наявності даних про те, що ця повістка ним отримана або про те, що зміст цієї повістки у будь-який спосіб доведений до відома ОСОБА_1 не можливо розцінити як належне повідомлення особи про час та місце розгляду справи. Посилання судді місцевого суду на те, що ОСОБА_1 був обізнаний про складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення не виключає необхідності належного його повідомлення про час та місце розгляду справи, оскільки лише наявність такого повідомлення та відсутність клопотання про перенесення розгляду справи є підставою для розгляду справи у відсутність особи, яка притягається до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення.

Суд констатує той факт, що ОСОБА_1 не будучи присутнім при розгляді справи не мав можливості висловити аргументи на свій захист у суді першої інстанції, у зв`язку із чим ці аргументи викладені у апеляційній скарзі, вперше сприйняті судом апеляційної інстанції і перевірка цих аргументів (доводів апеляційної скарги) проведена саме судом апеляційної інстанції.

Відповідно до доводів ОСОБА_1 , викладених у апеляційній скарзі та наданих у ході судового розгляду у суді апеляційної інстанції, він не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння, висловив згоду на таке проходження і лише внаслідок протиправних дій поліцейських, які проявились у намаганні евакуювати у невідомому напрямку його автомобіль висловив незгоду із діями поліцейських в тому числі і у частині прохолдження огляду на стан наркотичного сп`яніння. На думку суду ці доводи ОСОБА_1 є небезпідставними і частково підтверджуються зібраними у справі доказами.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 у вину поставлена відмова від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння за наявності ознак того, що він керував транспортним засобом у такому стані.

Підстави, умови та порядок проведення огляду на стан наркотичного сп`яніння визначені ст. 266 КУпАП, п.2.5 ПДР України та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України та МОЗ України 09.11.2015 року № 1452/735 (в подальшому «Інструкція»). За змістом цих нормативних документів водій зобов`язаний на вимогу поліцейського пройти медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння. Відповідно до п.2 Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Наведене дає підстави стверджувати те, що у ході провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене як частиною першою, так і частиною другою ст. 130 КУпАП, яке проявилось у відмові від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння підлягає доведенню факт керування особою транспортним засобом, наявність ознак наркотичного сп`яніння, пропозиція/вимога пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння та факт відмови водія від проходження зазначеного огляду. Відмова особи від проходження огляду на стані сп`яніння повинна бути чіткою, зрозумілою, такою, яка не викликає сумнівів чи неоднозначного її тлумачення, та яка не залежить від будь-яких зовнішніх факторів, у тому числі і дій чи намірів дій інших осіб. Застосовуючи до справ про адміністративні правопорушення принципи кримінального провадження поліцейські, відповідно до вимог ст.20 КПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинні були детально проінформувати ОСОБА_1 про сутність висунутої ними вимоги, порядок вчинення певних процесуальних дій та наслідки, які можуть для нього настати як у випадку проходження, так і у випадку відмови від проходження огляду на стан сп`яніння. Лише при наявності усіх зазначених обставин поліцейський може складати протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП чи ч.2 ст. 130 КУпАП при наявності необхідних кваліфікуючих ознак, що вчинене у формі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння. Суддя ухвалює рішення про притягнення особи до відповідальності у випадку наявності доказів, які доводять кожну із обставин, що в своїй сукупності утворюють об`єктивну сторону даного адміністративного правопорушення.

Аналіз зібраний у справі доказів дає підстави стверджувати те, що поліцейські при складанні протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 130 КУпАП зазначених вимог закону у повній мірі не дотримались, а суддя місцевого суду, не врахувавши наявні порушення закону ухвалив рішення про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.2 ст. 130 КупАП.

Обґрунтовуючи рішення про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП, в тому числі і факту керування ним транспортним засобом, суддя місцевого суду, як на докази, послався на протокол про адміністративне правопорушення, письмові пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , форму висновку про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП та відеозапис події зроблений за допомогою нагрудної камери поліцейського. Однак із таким висновком судді погодитись безспірно не можливо. Так, протокол про адміністративне правопорушення за своєю суттю є процесуальним документом, яким уповноважений орган засвідчує певне порушення, допущене особою, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами КУпАП і який є підставою для подальшого провадження у справі. Зважаючи на викладене та враховуючи позицію ЄСПЛ щодо протоколу про адміністративне правопорушення, висловлену в рішенні по справі «Карелін проти Російської Федерації», суд приходить до висновку про те, що протокол не може бути доказом у справі про адміністративне правопорушення. Щодо пояснень свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то із матеріалів справи вбачається, що ці пояснення складені у вигляді рукописної інформації про свідків та про особу щодо якої складався протокол про адміністративне правопорушення та місця проведення певних дій. Інші обставини завчасно були надруковані на відповідному бланку. Суд звертає увагу на те, що ці пояснення за своєю суттю є не конкретними та містять інформацію, яка не відповідає матеріалам справи. Так із цих пояснень не можливо встановити у стані якого сп`яніння перебував ОСОБА_1 , алкогольного чи наркотичного, від проходження огляду на який стан сп`яніння він відмовився, та відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на який стан сп`яніння сприймали ці свідки, оскільки ці пояснення містять посилання як на ознаки стану алкогольного, так і наркотичного сп`яніння. Пояснення свідків указують на те, що у їх присутності ОСОБА_1 відмовився підписувати матеріали та був повідомлений про час та місце розгляду справи. Між тим, протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 був підписаний та надані пояснення по суті правопорушення. Окрім того ні протокол, ні відеозапис із нагрудної камери поліцейського не містить даних про те, що ОСОБА_4 було повідомлено про час розгляду справи. Суддею місцевого суду зазначені свідки до суду не викликались, ці суперечності у їх поясненнях усунуті не були. Не дивлячись на існуючі суперечності суддею місцевого суду ці пояснення були прийняті у якості доказу доведеності винності ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП. Судом апеляційної інстанції були вжиті всі заходи направлені на виклик цих свідків до суду, які не дали позитивних наслідків. Жодного разу свідки до суду не з`явились, а судом були вичерпані усі можливості для забезпечення їх явки до суду. Таким чином перевірити достовірність інформації, викладеної у зазначених вище поясненнях та спростувати існуючі у цих поясненнях суперечності не виявилось можливим. Сумніви, які виникли при дослідженні цих пояснень судом тлумачаться на користь ОСОБА_4 у зв`язку із чим пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судом апеляційної інстанції як докази винуватості ОСОБА_4 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП відхиляються.

Щодо наявного у справі відеозапису, зробленого за допомогою нагрудної відеокамери поліцейського, то суд зважає на те, що цей відеозапис не є безперервним, на ньому зафіксовані лише вибіркові етапи виявлення та фіксування події адміністративного правопорушення, які не дають можливості з`ясувати із належною повнотою усіх фактичних обставин правопорушення, поставленого у вину ОСОБА_1 . Із зазначеного відеозапису вбачається те, що ОСОБА_1 на першому фрагменті відеозапису неодноразово висловлював свою згоду на проходження огляду на стан сп`яніння, однак на другому фрагменті відмовився. Апеляційний суд зважає на те, що перерва фіксації перебігу подій, пов`язана із спілкуванням ОСОБА_1 із поліцейськими є незначною, та складає менше хвилини. Факт відсутності безперервного відеозапису перебігу подій, унеможливлює зробити однозначний висновок щодо добровільності відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, без впливу зовнішніх чинників, які могли проявитися у виді провокації з боку працівників поліції. До такого переконання апеляційний суд прийшов з огляду на те, що на першому фрагменті відеозапису були зафіксовані висловлювання працівника поліції про необхідність виклику евакуатора. Після короткої паузи, на другому фрагменті відеозапису ОСОБА_1 відмовляється від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. З метою розв`язання зазначених суперечностей, судом апеляційної інстанції неодноразово вживалися заходи направлені на виклик працівника поліції, який склав протокол про адміністративне правопорушення до суду, однак на судові виклики останній до суду не з`являвся. Таким чином з`ясувати вказані суперечності, які виникли на відеозаписі, яким працівник поліції зафіксував перебіг подій у ході фіксування адміністративного правопорушення не виявилось можливим. Поряд із цим, апеляційний суд зважає на те, що відповідно до вимог нормативних документів, які регламентують порядок використання працівниками поліції у ході здійснення своїх службових обов`язків технічних засобів відеофіксації (нагрудної камери), відеозйомка ведеться безперервно, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища. Із урахуванням викладеного, сумніви, які виникли при дослідженні відеозапису із нагрудної камери поліцейського судом тлумачаться на користь ОСОБА_4 у зв`язку із чим зафіксовані на ньому події не можуть бути використані у якості доказів винуватості ОСОБА_4 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП.

Із урахуванням наведеного суд приходить до висновку про недоведеність того, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння.

Наведене у своїй сукупності дає підстави стверджувати те, що винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП не доведена, а сумніви, які виникли у ході розгляду цієї справи судом витлумачені на користь ОСОБА_1 . У зв`язку із цим постанова судді Дарницького районного суду м. Києва від 03 січня 2019 року щодо ОСОБА_1 підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП.

Керуючись п.1 ч.1 ст.247, ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 03 січня 2019 року щодо ОСОБА_1 скасувати.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП закрити із підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, тобто у зв`язку відсутністю у діях ОСОБА_1 складу даного адміністративного правопорушення.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Ігнатюк