Номер провадження: 33/813/1884/19
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в особі судді Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Томашевської К.В.,

осіб, які з`явилися до судового засідання:

-адвоката Кари І.В. Григоржевського М.С.

розглянувши апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Григоржевського Максима Сергійовича на постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 169909 від 14.10.2019 року, водій ОСОБА_1 порушив вимоги п.16.11 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.

Постановою судді Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2019 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк шість місяців. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 384,20 грн.

Не погоджуючись з зазначеною постановою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Григоржевський М.С. подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2019 року змінити в частині накладення адміністративного стягнення та застосувати до ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що оскаржувана постанова прийнята судом першої інстанції в результаті необ`єктивного та неповного розгляду справи, в результаті чого застосував надміру суворе стягнення, що є неспівмірним зі скоєним порушенням. Водій ОСОБА_1 повністю визнає свою вину та щиро розкаюється у скоєному, він готовий сприяти потерпілому у відшкодуванні шкоди у встановленому порядку. Апелянт посилається на те, що ДТП відбулось біля залізничного вокзалу у м. Одеса о 14-00 год. На вказаній ділянці дороги в зазначений час спостерігається великий потік транспорту. Враховуючи об`єктивно складну дорожньо-транспортну обстановку, ДТП відбулось внаслідок необережності, тобто за відсутності прямого умислу. В результаті ДТП було спричинено лише механічні пошкодження транспортним засобам, відсутні постраждалі пішоходи або інші особи, які б отримали тілесні ушкодження. Після ДТП ОСОБА_1 не залишив місце ДТП та всебічно сприяв належному оформленню адміністративного матеріалу, що вказує на свідоме відношення останнього до скоєного. ОСОБА_1 раніше до адміністративної відповідальності за порушення ПДД не притягувався.

Щодо висновку суду про невідшкодування шкоди потерпілому, апелянт зазначає, що національне законодавство передбачає спеціальний порядок відшкодування шкоди, завданої в результаті ДТП. Зокрема з цією метою в України діє інститут обов`язкового страхування відповідальності. Відповідальність ОСОБА_1 за заподіяну шкоду, обмежена різницею між страховою виплатою та фактичним розміром завданої шкоди в тому випадку, якщо така різниця утвориться. Однак, на момент розгляду питання про притягнення апелянта до відповідальності, вказані обставини об`єктивно неможливо встановити, а тому подібний висновок суду є як мінімум передчасним і об`єктивно факт не відшкодування шкоди не може бути використано в якості обґрунтування підстав для обрання найбільш суворого виду стягнення.

Таким чином, на думку апелянта, застосування до ОСОБА_1 неспівмірно скоєному порушенню суворого стягнення, по-перше, суперечить основній меті інституту адміністративної відповідальності, яка полягає у вихованні особи, а по друге підриває довіру суспільства до судової влади в цілому, оскільки правосуддя повинно ґрунтуватись на принципі верховенства права, який в свою чергу полягає у застосуванні справедливого покарання, яке має бути співмірним скоєному порушенню з урахуванням тих наслідків, що настали в його результаті.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно ч. 7 ст. 294 КУпАП України апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Справа переглядається в частині накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Оцінка доказів, у відповідності до ст. 252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суддя, у відповідності до положень статей 280 та 283 КУпАП, зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247 і 280 КпАП України, у тому числі шляхом допиту свідків та призначення експертиз. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КпАП України. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог статей 251, 252 КпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинені та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Апеляційний суд вважає, що зазначені вимоги закону в частині призначенні покарання судом першої інстанції не були виконані, внаслідок чого поза увагою судді залишилися обставини, які мали суттєве значення для правильного вирішення даної справи.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 169909 від 14.10.2019 року вбачається, що водій ОСОБА_1 14 жовтня 2019 року о 14 год. 03 хв., керуючи автомобілем Toyota Corolla, д.н. НОМЕР_1 , по Привокзальній площі, 2 у м. Одеса, при виїзді на нерегульоване перехрестя з кільцевим рухом не надав перевагу у русі та скоїв зіткнення з автомобілем Wolkswagen Passat Kombi, д.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який рахувався головною дорогою. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Причиною даної дорожньо-транспортної пригоди стало порушення водієм ОСОБА_1 вимог п.16.11 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.

Порушення водієм ОСОБА_1 п.16.11 Правил дорожнього руху України підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ОБ № 169909 від 14.10.2019 року, письмовими поясненнями ОСОБА_1 та потерпілого ОСОБА_2 , схемою місця ДТП, яка сталася 14.10.2019 року (а.с. 2-4, 6).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечував своєї вини у скоєному ДТП та фактичних обставин справи не оспорював.

Санкція ст.124 КУпАП передбачає відповідальність у виді накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року.

Судом першої інстанції вказано, що при визначенні виду адміністративного стягнення судом враховано характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, ставлення правопорушника до вчиненого.

Зокрема, суд першої інстанції вказав, що правопорушення, скоєне ОСОБА_1 , а саме ненадання переваги у русі транспорту, що рухається по кільцевому руху, є грубим та містить велику суспільну небезпеку, ОСОБА_1 на момент розгляду справи не відшкодував будь-яку шкоду, що була завдана потерпілому внаслідок ДТП.

Проте, накладаючи на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 6 місяців, за наявності в санкції ст.124 КУпАП альтернативного більш м`якого виду стягнення у виді штрафу, районний суд в постанові належним чином не мотивував підстави для обрання найбільш суворого виду стягнення, передбаченого санкцією статті, за якою апелянт притягувався до адміністративної відповідальності.

Статтею 24 КУпАП зазначено, що обставинами, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення, визнаються: 1) щире розкаяння винного; 2) відвернення винним шкідливих наслідків правопорушення, добровільне відшкодування збитків або усунення заподіяної шкоди; 3) вчинення правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання або при збігу тяжких особистих чи сімейних обставин; 4) вчинення правопорушення неповнолітнім; 5) вчинення правопорушення вагітною жінкою або жінкою, яка має дитину віком до одного року. Законами України може бути передбачено й інші обставини, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення. Орган (посадова особа), який вирішує справу про адміністративне правопорушення, може визнати пом`якшуючими і обставини, не зазначені в законі.

Обставини, які пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення, є проявом принципу індивідуалізації покарання.

Щире розкаяння винного має бути добровільними, тобто базуватися на внутрішньому переконанні особи. Щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

При визначенні виду і міри адміністративного стягнення до ОСОБА_1 судом першої інстанції було враховано дані про особу винного.

Одночасно, судом першої інстанції не прийнято до уваги, що ОСОБА_1 вперше притягується до адміністративної відповідальності; при розгляді справи в суді першої інстанції повністю визнав свою вину та надав пояснення про всі обставини вчинення адміністративного правопорушення; щиро покаявся у скоєнні правопорушення; має можливість сплатити штраф, обставини, що обтяжують відповідальність відсутні.

Отже, накладаючи адміністративне стягнення відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП, суд першої інстанції не врахував всі обставини, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення і застосував санкцію у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом, яка в даному випадку є занадто суворою і тому її застосування не відповідає балансу відповідності між адміністративним проступком та застосованою за це мірою відповідальності.

Враховуючи встановлене, апеляційний суд вважає за необхідне змінити судове рішення в частині накладення адміністративного стягнення за ст. 124 КУпАП, застосувавши до ОСОБА_1 санкцію у вигляді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 340 гривень.

На підставі викладеного й керуючись ст. 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Григоржевського Максима Сергійовича задовольнити.

Постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2019 року в частині накладання адміністративного стягнення - змінити.

Накласти на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вчинення правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 340 гривень 00 коп.

В іншій частині постанову залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.М. Таварткіладзе