Справа 333/5980/18
Провадження 3/333/39/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 січня 2019 року м. Запоріжжя

Суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя Холод Р.С., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відносно:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, не працюючого, зареєстрованого і проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №301165 від 29.10.2018 року, 29.10.2018 року о 10 год. 15 хв. у м. Запоріжжі по вул. Космічній, 78 ОСОБА_1 керував автомобілем «ВАЗ 2101», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного спяніння (звужені зіниці очей, які не реагують на світло, виражене тремтіння пальців рук, неприродна блідість шкіряного покриття обличчя). Від проходження медичного огляду на стан спяніння у встановленому законом порядку у медичному закладі відмовився у присутності двох свідків на місці зупинки транспортного засобу, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України. Від керування відсторонений.

До суду адміністративна справа відносно ОСОБА_1 надійшла 01.11.2018 року.

Ухвалою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя Круглікової А.В., враховуючи недоліки, встановлені у протоколі про адміністративне правопорушення, а саме: не зазначення у суті адміністративного правопорушення про повторність вчинення протягом року адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, адміністративна справа відносно ОСОБА_1 була повернута до УПП в Запорізькій області для належного оформлення.

Повторно до Комунарського районного суду м. Запоріжжя вказана адміністративна справа надійшла 15.11.2018 року, до якої начальник відділу адміністративної практики УПП в Запорізькій області ОСОБА_2 долучив супровідний лист із поясненням, що постанови суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя відносно ОСОБА_1 до УПП в Запорізькій області не надходили, тому до матеріалів справи додані лише постанови суддів з Реєстру судових рішень. Про докази повторності вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП, свідчить відповідна довідка УПП в Запорізькій області, яка складена відповідно до вимог Наказу МВС України №1395 від 07.11.2015 року.

У судове засідання, призначене на 26.12.2018 року, ОСОБА_1 не зявився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку. Судова повістка, направлена на зазначену в протоколі про адміністративне правопорушення адресу ОСОБА_1 (АДРЕСА_1), повернулася до суду з поштовою відміткою «за спливом строку зберігання».

14.01.2019 року у судове засідання зявився захисник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3, який надав до суду угоду про надання правової допомоги ОСОБА_1 під час розгляду адміністративної справи від 14.01.2019 року, а також заявив клопотання про відкладення судового розгляду для ознайомлення з матеріалами справи, яке було судом задоволено, враховуючи принцип забезпечення права на захист і виходячи з дати укладення угоди.

29.01.2019 року від ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про відкладення справи, враховуючи, що він перебуває на лікарняному і тому не зможе прибути в судове засідання. До своєї заяви останній долучив копію листка непрацездатності серії АДЛ №190805 від 28.01.2019 року КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №8 м. Запоріжжя».

Крім того, в цей же день від останнього надійшла заява, в якій він просить суд задовольнити клопотання. У разі розгляду справи без його присутності, ОСОБА_1 просить врахувати такі доводи: по-перше, працівники поліції фактично сфальсифікували протокол про адміністративне правопорушення, так як його притягали за ч.1 ст.130 КУпАП і йому було надано копію протоколу із зазначенням саме такої частини статті 130 КУпАП. Водночас, в матеріалах справи, яка надійшла до суду з УПП в Запорізькій області, мається протокол про адміністративне правопорушення, в якому вже зазначена ч.2 ст.130 КУпАП. Вказаний факт підтверджується копією протоколу, яку йому надали працівники поліції, і яку він долучив до заяви.

По-друге, працівники поліції не проводили будь-який огляд на стан наркотичного спяніння, тому звідки вони зробили висновок, що у нього маються явні ознаки наркотичного спяніння, залишається незрозумілим. З відеозапису, долученого працівниками поліції до матеріалів справи, вбачається, що він не перебував у стані наркотичного спяніння і тому є підтвердження висновок КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» ЗОР від 29.10.2018 року, згідно якого у ОСОБА_1 не виявлено ознак спяніння.

Також, на думку ОСОБА_1 працівники поліції штучно створили умови, щоб останній відмовився від проходження медичного огляду на стан спяніння у медичному закладі.

Розглядаючи клопотання ОСОБА_1 щодо відкладення розгляду справи, враховуючи дату подій, що вказані у протоколі про адміністративне правопорушення відносно останнього, поведінку ОСОБА_1, суддя дійшов до висновку, що останній зловживає своїми правами, а його неявка у судові засідання свідчить про затягування розгляду справи і впливає на розумні строки її розгляду.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій, направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі, проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.

Тому, з урахуванням вимог ст.38 КУпАП, було прийнято рішення про розгляд справи за відсутності ОСОБА_1

Під час прийняття вказаного рішення суддя також враховував положення ч.2 ст.268 КУпАП, відповідно до яких присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП, не є обовязковою.

Розглянувши матеріали адміністративної справи відносно ОСОБА_1, враховуючи пояснення останнього, суддя дійшов до висновку про закриття справи за таких підстав.

До суду вказана справа надійшла за скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП. Водночас, диспозицією ч.2 ст. 130 КУпАП, порушення якої інкриміновано ОСОБА_1, передбачена відповідальність за дії, вчинені повторно протягом року після вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп'яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

В порушення вимог ст.256 КУпАП у протоколі про вчинення адміністративного правопорушення (при викладенні суті адміністративного правопорушення) не зазначено, що ОСОБА_1 вчинив дії повторно, протягом року після скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Згідно з положеннями ст.6 ч.1 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Спираючись на ці положення, а також на практику Європейського суду з прав людини, викладену у рішеннях від 9 червня 2011 р. по справі «Лучанінова проти України», від 30 травня 2013 р. по справі «Малофєєва проти Росії», від 20 вересня 2016 р. по справі «Карелін проти Росії», суддя приходить до переконання, що як і у кримінальному провадженні, так і у справі про адміністративне правопорушення, суддя, зберігаючи принцип неупередженості і безсторонності судового розгляду, не вправі самостійно, на шкоду особі змінювати формулювання правопорушення, викладене в протоколі про адміністративне правопорушення. Вказане формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суддя не вправі розглядати справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.130 КУпАП, так як у формулюванні суті адміністративного правопорушення працівником поліції не зазначено, що останній вчинив дії повторно, протягом року після скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Крім того, суддя приймає до уваги доводи ОСОБА_1 щодо зміни працівниками поліції тексту протоколу про адміністративне правопорушення після його заповнення і видачі копії протоколу. Так, у судовому засіданні з відеозапису, зробленого нагрудною камерою поліцейського «DSJХ 300191_АР0191 (відеофайл «»), а також копії протоколу, наданого ОСОБА_1 вбачається, що працівник поліції у протоколі зазначив частину 1 статті 130 КУпАП. При цьому працівник поліції на камеру сам зазначає, що кваліфікує дії ОСОБА_1 за частиною 1 статті 130 КУпАП (01 хв. 20 сек. відеозапису) і прописує її римською цифрою «І». У протоколі про адміністративне правопорушення, що долучений до матеріалів справи, у графі кваліфікації дій ОСОБА_1 стоїть частина «ІІ» статті 130 КУпАП.

Отже, у судовому засіданні встановлено, що працівник поліції, після того як заповнив протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 і видав останньому копію вказаного процесуального документу, здійснив дописку у частині статті, по якій кваліфіковані дії ОСОБА_1, чим фактично погрішив процесуальне становище останнього.

Крім національного законодавства, право бути негайно і детально поінформованим про весь склад і суть обвинувачення, та мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту закріплюють вимоги Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998).

Зважаючи на характер та суворість адміністративного стягнення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП, суд вважає, що провадження відносно ОСОБА_1 у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є кримінальним. Відповідно, воно підпадає під визначення «кримінальної процедури» у розумінні статті 4 Протоколу № 7 вказаної Конвенції.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз'ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред'явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», п. 79). Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред'явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», п.58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», п.34).

Вважаю, що порушення, допущене працівником поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 має важливе значення в контексті реалізації права на захист особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Інші доводи ОСОБА_4 суддя вважає такими, що також заслуговують на увагу. Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення останній керував автомобілем «ВАЗ 2101», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного спяніння (звужені зіниці очей, які не реагують на світло, виражене тремтіння пальців рук, неприродна блідість шкіряного покриття обличчя).

У пункті 2 Розділу 1 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 року №1452/735, зазначено, що огляду на стан сп'яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп'яніння згідно з ознаками такого стану.

Пунктом 4 Розділу 1 вказаної Інструкції передбачено, що ознаками наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є: наявність однієї чи декількох ознак стану алкогольного сп'яніння (крім запаху алкоголю з порожнини рота); звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло; сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови; почервоніння обличчя або неприродна блідість.

З дослідженого у судовому засіданні відеозапису вбачається, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 запитував у поліцейського про те, яким чином останній у нього виявив явні ознаки наркотичного спяніння. Натомість, працівник патрульної поліції взагалі не здійснив будь-яких дій, які б вказували на попереднє виявлення у ОСОБА_1 ознак наркотичного сп'яніння, а лише зазначив їх усно і у протоколі.

Тому, відображені працівниками поліції ознаки ймовірного спяніння у складеному відносно ОСОБА_1 протоколі, є вкрай непереконливими. Це підтверджується і даними Висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, відповідно до яких під час огляду 29.10.2019 року о 12 год. 20 хв., тобто через дві години після зупинення транспортного засобу, у ОСОБА_1 ознак спяніння не виявлено.

З оглянутого у судовому засіданні відеозапису (відеофайл «»), встановлено, що один із працівників поліції після зупинки транспортного засобу ОСОБА_1, повідомляє іншому працівнику поліції про те, що він раніше запамятав ОСОБА_1, тобто ще до того, як останній надав документи для огляду, працівники поліції вже знали про ОСОБА_1 і про притягнення останнього за ст.130 КУпАП. Цей факт, а також поведінка працівників поліції, зазначена вище, під час зупинки транспортного засобу ОСОБА_1, фактично вказує на створення для останнього ситуації, при якій ОСОБА_1 відмовився їхати до медичного закладу для проведення медичного огляду.

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суддя керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними ст. 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також ст. 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справах «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово вказував, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою не спростованих презумпцій.

Тобто, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

За ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що у наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Рішення суб'єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, суддя вважає, що по справі відсутні належні докази, оцінивши які, можливо було б дійти до безсумнівного висновку стосовно винуватості ОСОБА_1 Враховуючи, що докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо винуватості тлумачаться на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, тому на думку суду, працівники поліції не довели, що в діях ОСОБА_1 мається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП.

Згідно з п.1 ст.247 Кодексу України про адміністративне правопорушення провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності в діях особи складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 130, 245, 247, 251, 252, 266, 280 КУпАП, суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративне правопорушення, відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п.1 ст.247 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч.5 ст.7 КУпАП протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Р.С. Холод