Справа № 3/714/41/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2019 р. м. Герца

Суддя Герцаївського районного суду Чернівецької області Акостакіоає О.Т., розглянувши матеріали, які надійшли з Першотравневого районного суду м. Чернівці про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 ,ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2,

за ст. 164 ч.1 Кодексу про адміністративне правопорушення України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Герцаївського районного суду Чернівецької області з Першотравневого районного суду м. Чернівці надійшла справа про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 164 ч.1 КУпАП, що в свою чергу надійшла з Управління Укртрансбезпеки у Чернівецькій області.

Згідно протоколу № 0006574 від 15 листопада 2018 року ОСОБА_1 в м. Чернівці по вул. Руській 289В 15.11.2018 року о 09.50 год. проводив господарську діяльність по перевозці пасажирів без отримання ліцензії. Таким чином зафіксовано місце вчинення правопорушення вул. Руська 289 В м. Чернівці.

Постановою судді Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26. 12. 2018 року справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст. 164 КУпАП направлено до Герцаївського районного суду для розгляду справи за підсудністю, обґрунтовуючи це тим, що особа, яка притягується до відповідальності, зареєстрована та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до змісту ст. 257 КУпАП, місце розгляду справи про адміністративне правопорушення визначається особою, уповноваженою на складання протоколу про адміністративне правопорушення, яка після його складання, направляє матеріали справи до органу, уповноваженого розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Аналогічні розяснення викладені в п.2 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 11 червня 2004 року «Про окремі питання, що виникають при застосуванні судами положень ст.276 КУпАП».

Згідно положень ст.276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Виключення передбачені у ч.ч. 2, 3, 4, 5 ст. 276 КУпАП :

Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80, 81, 121-126, 127-1 -129, частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130 і статтею 139 (коли правопорушення вчинено водієм) цього Кодексу, можуть також розглядатися за місцем обліку транспортних засобів або за місцем проживання порушників.

Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 177 і 178 цього Кодексу, розглядаються за місцем їх вчинення або за місцем проживання порушника.

Справи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, розглядаються за місцем оброблення та обліку таких правопорушень.

Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 203, 203-1, 204-1, 204-2 і204-4 цього Кодексу, розглядаються за місцем їх виявлення.

Таким чином відповідно до ч.1 ст.276 КУпАП місцем розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 164 КУпАП виключено є місце його вчинення.

Пунктом 2.2 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст. 276 КУпАП від 26.05.2015року у справі № 1-11/2015 передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення передбачає низку визначених у законі послідовних дій відповідного органу (посадової особи). За загальним правилом фіксація адміністративного правопорушення починається зі складення уповноваженою посадовою особою протоколу про його вчинення. Протокол разом з іншими матеріалами справи, зокрема процесуально оформленими доказами, перелік яких встановлено у ст.251 Кодексу, надсилається органу (посадовій особі), уповноваженому розглядати справу про адміністративне правопорушення (ч.1 ст.257 Кодексу). Підвідомчість справ про адміністративні правопорушення визначено у главі 17 Кодексу.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, інститут підсудності безпосередньо повязаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріплений у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається "належний суд", тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Стаття 6 § 1 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини передбачає, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону, при визначенні цивільних прав і обовязків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі.

Практика Європейського суду щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 § 1, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 року у справі «Zand v.Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст.6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий не маючи юрисдикції судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

А тому, враховуючи вищевикладене, з метою дотримання права особи яка притягується до відповідальності на «справедливий суд та розгляд справи судом, встановленим законом», прихожу до висновку про необхідність направлення матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.164 КУпАП за підсудністю до Першотравневого районного суду м Чернівці, оскільки це відповідає місцю вчинення правопорушення.

Керуючись ч.1ст.164, ст.ст.221, 256, 276 , 278 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 164 КУпАП направити для розгляду за підсудністю до Першотравневого районного суду м Чернівці .

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя: