Провадження № 33/824/3443/2019 Суддя в 2-й інстанції Ігнатюк О.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

16 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Ігнатюка О.В., з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника - адвоката Тимошенка В.В., розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2019 року, -

в с т а н о в и в :

Постановою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2019 року на

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за те, що він, 20 липня 2019 року, о 04 годині 40 хвилин, в м. Києві, по вул. Михайлівській керував автомобілем марки «Honda Accord», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота та від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовився у встановленому законом порядку у присутності двох свідків.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 указано на незаконність постанови судді та необхідність її скасування. В обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на те, що постанова винесена із порушенням норм чинного законодавства, обставини справи з`ясовані неповно, висновки судді не відповідають фактичним обставинам справи. Апелянт заперечував факт вживання алкоголю та вказав на безпідставність зупинки транспортного засобу під його керуванням. Дана обставина, на думку апелянта підтверджується відеозаписом із нагрудної камери поліцейського, на якому зафіксована його адекватна поведінка та психологічний тиск збоку працівників поліції, які на його запитання пояснили, що найкращим і найшвидшим варіантом для нього буде відмова від проходження огляду на стан сп`яніння. При цьому, апелянт заперечував факт відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, що також зафіксовано на відеозаписі із нагрудної камери працівника поліції. Однак, у ході співбесіди працівники поліції запевнили його відмовитися від проходження відповідного огляду на що він погодився. Окрім наведеного, апелянт вказав також і на неналежність пояснень свідків, які фактично є бланками на яких вони поставили свої підписи. На думку апелянта, працівники на місці події допустили порушення вимог ч.3 ст.266 КУпАП, які проявилися у тому, що після відмови пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, останні не пропонували йому пройти медичний огляд у закладі охорони здоров`я. Вважав дії працівників поліції незаконними, а їх підозри щодо стану алкогольного сп`яніння необґрунтованими. Просив постанову судді скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника Тимошенка В.В., які підтримали апеляційну скаргу, підтвердили її доводи і просили її задовольнити;вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду та таке.

Європейським судом з прав людини у багаточисельних рішеннях висловлена правова позиція щодо розгляду національними судами справ про адміністративні правопорушення. Так, у рішенні Суду «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із них будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень.

Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків» за змістом якого, вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання. Зазначені положення знайшли в подальшому своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ, зокрема: «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України» та інших.

Аналіз диспозиції та санкції ч.1 ст. 130 КУпАП дає підстави стверджувати те, що це правопорушення відповідає критерію кола адресатів та критерію мети та тяжкості наслідків. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене вказує на те, що при розгляді зазначене вище правопорушення повинні застосовуватись принципи кримінального судочинства. У зв`язку із цим при розгляді апеляційної скарги, при наданні оцінки доказам та вирішенні питань про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, законності та обґрунтованості судового рішення, суд вважає за необхідне застосовувати відповідні положення кримінального процесуального закону, в тому числі і щодо сутності адміністративного правопорушення, яке за своєю юридичною природою фактично є обвинуваченням.

За змістом ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. Застосувавши до цієї справи принципи кримінального провадження суд приходить до висновку, що постанова про накладення адміністративного стягнення не може ґрунтуватись на припущеннях, приймається у разі доведення винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, а усі сумніви, які виникають у ході провадження у справі тлумачаться на користь особи, яка притягається до відповідальності.

Відповідно до доводів ОСОБА_1 , викладених у апеляційній скарзі та наданих у ході судового розгляду у суді апеляційної інстанції, він не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння, висловив згоду на таке проходження і лише внаслідок протиправних дій поліцейських, які скориставшись його юридичною необізнаністю фактично схилили до висловлення незгоди із проходженням огляду на стан алкогольного сп`яніння. На думку суду, ці доводи ОСОБА_1 є небезпідставними і частково підтверджуються зібраними у справі доказами.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 у вину поставлена відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за наявності ознак того, що він керував транспортним засобом у такому стані.

Підстави, умови та порядок проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння визначені ст. 266 КУпАП, п.2.5 ПДР України та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України та МОЗ України 09.11.2015 року № 1452/735 (в подальшому «Інструкція»). За змістом цих нормативних документів водій зобов`язаний на вимогу поліцейського пройти медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння. Відповідно до п.2 Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Наведене дає підстави стверджувати те, що у ході провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою ст. 130 КУпАП, яке проявилось у відмові від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння підлягає доведенню факт керування особою транспортним засобом, наявність ознак алкогольного сп`яніння, пропозиція/вимога пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння та факт відмови водія від проходження зазначеного огляду. Відмова особи від проходження огляду на стані сп`яніння повинна бути чіткою, зрозумілою, такою, яка не викликає сумнівів чи неоднозначного її тлумачення, та яка не залежить від будь-яких зовнішніх факторів, у тому числі і дій чи намірів інших осіб. Застосовуючи до справ про адміністративні правопорушення принципи кримінального провадження поліцейські, відповідно до вимог ст.20 КПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинні були детально проінформувати ОСОБА_1 про сутність висунутої ними вимоги, порядок вчинення певних процесуальних дій та наслідки, які можуть для нього настати як у випадку проходження, так і у випадку відмови від проходження огляду на стан сп`яніння. Лише при наявності усіх зазначених обставин поліцейський може складати протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП, що вчинене у формі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Суддя ухвалює рішення про притягнення особи до відповідальності у випадку наявності доказів, які доводять кожну із обставин, що в своїй сукупності утворюють об`єктивну сторону даного адміністративного правопорушення.

Аналіз зібраних у справі доказів дає підстави стверджувати те, що поліцейські при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП зазначених вимог закону у повній мірі не дотримались, а суддя місцевого суду, не врахувавши наявні порушення закону ухвалив рішення про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Обґрунтовуючи рішення про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, суддя місцевого суду, як на докази, послався на протокол про адміністративне правопорушення, письмові пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та відеозапис події зроблений за допомогою нагрудної камери поліцейського. Однак із таким висновком судді погодитись безспірно не можливо. Так, протокол про адміністративне правопорушення за своєю суттю є процесуальним документом, яким уповноважений орган засвідчує певне порушення, допущене особою, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами КУпАП і який є підставою для подальшого провадження у справі. Зважаючи на викладене та враховуючи позицію ЄСПЛ щодо протоколу про адміністративне правопорушення, висловлену в рішенні по справі «Карелін проти Російської Федерації», суд приходить до висновку про те, що протокол не може бути доказом у справі про адміністративне правопорушення. Щодо пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , то із матеріалів справи вбачається, що ці пояснення складені у вигляді рукописної інформації про свідків та про особу щодо якої складався протокол про адміністративне правопорушення та місця проведення певних дій. Інші обставини завчасно були надруковані на відповідному бланку. Суд звертає увагу на те, що ці пояснення за своєю суттю є не конкретними та містять інформацію, яка не відповідає матеріалам справи. Так із цих пояснень не можливо встановити у стані якого сп`яніння перебував ОСОБА_1 , алкогольного чи наркотичного, від проходження огляду на який стан сп`яніння він відмовився, та відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на який стан сп`яніння сприймали ці свідки. Суддею місцевого суду зазначені свідки до суду не викликались, ці суперечності у їх поясненнях усунуті не були. Не дивлячись на існуючі суперечності суддею місцевого суду ці пояснення були прийняті у якості доказу доведеності винності ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. Судом апеляційної інстанції були вжиті всі заходи направлені на виклик цих свідків до суду, які не дали позитивних наслідків. Жодного разу свідки до суду не з`явились, а судом були вичерпані усі можливості для забезпечення їх явки до суду. Таким чином перевірити достовірність інформації, викладеної у зазначених вище поясненнях та спростувати існуючі у цих поясненнях суперечності не виявилось можливим. Сумніви, які виникли при дослідженні цих пояснень судом тлумачаться на користь ОСОБА_1 у зв`язку із чим пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судом апеляційної інстанції як докази винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП відхиляються.

Щодо факту відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, який зафіксований на відеозаписі, зробленого за допомогою нагрудної відеокамери поліцейського, то суд зважає на таке. Як убачається із вказаного відеозапису, на якому фактично зафіксована обстановка на місці події, ОСОБА_1 у ході спілкування з працівниками поліції неодноразово висловлював згоду на проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. При цьому, як убачається із даного відеозапису, ОСОБА_1 повідомляв працівникам поліції про свою юридичну необізнаність у правових наслідках як відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, так і навпаки, у зв`язку із чим звертався до них із відповідними консультаціями. Натомість, працівники поліції висловлювали пропозицію про необхідність відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, яка на їх погляд була найбільш сприятливою обставиною для ОСОБА_1 , при цьому, роз`яснюючи можливість самостійного проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у закладі охорони здоров`я. Наведене, унеможливлює зробити висновок про добровільність відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Суд сприймає відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як таку, що була викликана впливом зовнішніх чинників, які проявилися у виді провокації з боку працівників поліції. У зв`язку із тим, що відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння була спровокована працівниками поліції, усі похідні докази по факту цієї події не можуть визнаватися допустимими та використовуватися у якості доведення вини ОСОБА_1 .

Наведене у своїй сукупності дає підстави стверджувати те, що винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП не доведена, а сумніви, які виникли у ході розгляду цієї справи судом витлумачені на користь ОСОБА_1 . У зв`язку із цим, постанова судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2019 року щодо ОСОБА_1 підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Керуючись п.1 ч.1 ст.247, ст. 294 КУпАП, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2019 року щодо ОСОБА_1 скасувати.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП закрити із підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, тобто у зв`язку відсутністю у діях ОСОБА_1 складу даного адміністративного правопорушення.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Ігнатюк