Справа №580/3028/18 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Стеценко В.А.
Номер провадження 33/816/153/19 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення № 580/3028/18 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Лебединського районного суду Сумської області від 20.02.2019, якою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3

захисника адвоката Стеценка В.М.,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 просить скасувати постанову судді за відсутністю в його діях складу правопорушення та закрити провадження у справі, оскільки він не керував мотоциклом, що підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , а інші свідки та працівник поліції в судове засідання не з`явилися. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які дані, про його керування мотоциклом. Також просить поновити строк апеляційного оскарження, оскільки не був присутній під час оголошення судового рішення, а його копію отримав 01.03.2019.

Постановою судді Лебединського районного суду Сумської області від 20.02.2019 ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто на користь держави 384,20 грн судового збору.

Відповідно до постанови судді, 17.12.2018 о 17:10 ОСОБА_3 в с. Ворожба Лебединського району, керував мотоциклом МТ-10 в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив п. 2.9 (а) ПДР.

Вислухавши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та його захисника Стеценка В.М., які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність складу правопорушення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено (ч. 1 ст. 285 КУпАП), і може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено (ч. 2 ст. 294 КУпАП).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 при оголошенні постанови про адміністративне правопорушення присутній не був, а копію судового рішення отримав 01.03.2019 (а. с. 36), внаслідок чого об`єктивно не мав можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на це рішення судді, тому строк на апеляційне оскарження постанови судді підлягає поновленню, так як цей процесуальний термін, на думку апеляційного суду, пропущений ОСОБА_3 з поважних (об`єктивних) причин.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Відповідно ч. 1 і ч. 2 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст.9 цього Кодексу адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, гласність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно ст. 1, завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством, а згідно ст.245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що постанову винесено з порушенням норм матеріального права, оскільки він не вчиняв правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених як в протоколі про адміністративне правопорушення, так і у судовому рішенні, то вони є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а постанова судді скасуванню і з цих підстав.

Зокрема, розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 388094 від 17.12.2018, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 керував мотоциклом МТ-10 без номерного знаку в стані алкогольного сп`яніння.

В обґрунтування висновків свого рішення суддя суду першої інстанції поклав такі докази винуватості ОСОБА_3 як протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 388094 від 17.12.2018, письмові пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 17.12.2018, акт огляду на стан алкогольного сп`яніння і квитанцію приладу драгер, а також послався на положення п. 2.9 (а) ПДР та ч.1 ст.130 КУпАП як на правову підставу притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності.

Однак зазначені висновки судді суду першої інстанції про винність ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення не відповідають фактичним обставинам справи, належним чином не вмотивовані та не ґрунтуються на законі.

Згідно диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність настає, зокрема, за керування т/з у стані алкогольного сп`яніння виключно для особи, яка керує т/з, тобто для притягнення особи до відповідальності за вчинення вказаних дій обов`язковою та необхідною умовою є встановлення факту керування цією особою т/з.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП), а обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП (ч. 2 ст. 251 цього Кодексу). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений у порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. При цьому, у справі про адміністративне правопорушення протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

У ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_3 свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, категорично заперечив та пояснив, що 17.12.2018 мотоциклом він не керував, оскільки той несправний. Мотоцикл викотили з двору, оскільки він заважав проїзду автомобіля. Не заперечив, що у цей день він дійсно вживав алкогольні напої та перебував біля мотоцикла. На вимогу працівників поліції він пройшов огляд на стан сп`яніння, проте останні знехтували як його поясненнями, так і поясненнями численних свідків щодо технічного стану т/з.

Аналогічні показання у суді першої інстанції надав свідок ОСОБА_5 , а в апеляційному суді свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які підтвердили ту обставину, що ОСОБА_3 мотоциклом не керував.

Вказані у протоколі про адміністративне правопорушення свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 неодноразово викликалися у встановленому законом порядку до суду апеляційної інстанції для надання показань безпосередньо в судовому засіданні з метою усунення протиріч, але так і не з`явилися та про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили. У своїх письмових поясненнях останні лише засвідчили факт виявлення у ОСОБА_3 ознак алкогольного сп`яніння і не були очевидцями керування т/з.

Оскільки свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не були безпосередньо допитаними у суді першої і апеляційної інстанціях, тому їх письмові пояснення не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки відповідно до загальних засад судочинства (принцип безпосередності дослідження доказів) «суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників судового провадження отримує усно». При цьому, суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених законодавством України та судовою практикою ЄСПЛ, і то «як виключення із загального правила».

Виходячи ж з усталеної судової практики ЄСПЛ (рішення від 25.04.2013 у справі «Еркапіч проти Хорватії» (Erkapic v. Croatia), заява № 51198/08) з приводу дотримання національними судами під час розгляду справ п. 1 ст. 6 Конвенції, згідно якої «за відсутності суттєвих підстав для протилежного, поняття справедливого судового розгляду вимагає надавати більшого значення свідченням, наданими у суді, порівняно з протоколами допитів осіб на попередньому слідстві, оскільки останні являють собою, передусім, процес збору стороною обвинувачення інформації на підтримку своєї позиції», апеляційний суд вважає, що безпосередні показання ОСОБА_3 та свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судах першої та апеляційної інстанцій мають більше значення (пріоритет) для встановлення істини у справі та для визначення винуватості (чи невинуватості) у порушенні ПДР, ніж письмові пояснення свідків, викладені власноруч поліцейським.

Що стосується показань працівника поліції ОСОБА_10 , допитаної у судовому засіданні як свідок, то апеляційний суд також не може прийняти їх до уваги, оскільки цей свідок не є безсторонньою особою, а є службовою особою державного органу органу НП і напряму зацікавлений у наслідках розгляду справи, так як показання цього свідка стосуються сумлінності виконання своїх посадових обов`язків, тому ці свідчення не можуть превалювати (мати перевагу, домінувати) над іншими доказами у справі, в тому числі над показаннями особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 , і повинні бути об`єктивно підтверджені матеріалами справи.

Крім того, до апеляційного суду не з`явився другий працівник патрульної поліції ОСОБА_11 , який 17.12.2018 знаходився на службі разом зі свідком ОСОБА_10 і який мав нагрудну відеокамеру. При цьому відеозапис подій за участю ОСОБА_3 у матеріалах справи відсутній і місце його знаходження не відоме, що також свідчить не на користь показанням працівника поліції ОСОБА_12 . В. щодо керування ОСОБА_3 мотоциклом МТ-10 у стані алкогольного сп`яніння.

Решту зібраних доказів необхідно вважати недостатніми для прийняття законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення щодо накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення за ч.1 ст.130 КУпАП через відсутність взаємозв`язку цих доказів з безпосередніми показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, у їх сукупності.

Сам по собі факт знаходження ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння не тільки не спростовує доводи апеляційної скарги, а й навпаки об`єктивно з ними узгоджується та ніким не ставляться під сумнів.

Таким чином, ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених як у протоколі, так і у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було. При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про керування ОСОБА_3 т/з у стані алкогольного сп`яніння у порушення вимог п. 2.9 (а) ПДР.

Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно вказаної позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

На підставі викладеного, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норми процесуального права, а провадження у справі закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП України,

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_13 строк на апеляційне оскарження постанови судді Лебединського районного суду Сумської області від 20.02.2019.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Лебединського районного суду Сумської області від 20.02.2019 відносно ОСОБА_14 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норми процесуального права, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Сумського апеляційного судуРунов В. Ю.