КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 33/824/248/2019
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 січня 2019 року м. Київ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Новов С.О., за участю захисника особи, яка притягувалась до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Гордова М.М., розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_1 - адвоката Гордова Миколи Миколайовича на постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в :

Відповідно до постанови судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року

ОСОБА_1 ,яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, а провадження у справі про її притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП - закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Як встановлено постановою судді, 12 червня 2018 року о 04 год. 00 хв. ОСОБА_1 , рухаючись по вулиці Хрещатик біля будинку № 38 в місті Києві, керувала транспортним засобом марки «Peugeot», модель «406», номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння, чим порушила вимоги п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, за що передбачена адміністративна відповідальність, згідно з ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник ОСОБА_1 - адвокат Гордов М.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 23.10.2018 у справі про адміністративне правопорушення № 757/30250/18-п, а вказану справу - закрити, з підстави, наведеної у п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В обґрунтування вимог поданої скарги, захисник посилається на те, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема, як зазначає апелянт у своїй скарзі, посилання в оскаржуваній постанові на те, що «… захисник ОСОБА_1 ... зазначив, що ОСОБА_1 дійсно керувала транспортним засобом та проходила огляд на стан сп`яніння за допомогою приладу «Drager ALCOTEST 6820» у присутності свідків», не відповідає дійсності, оскільки він ніколи не визнавав того факту, що огляд його клієнта на стан алкогольного сп`яніння за допомогою вказаного приладу відбувався у присутності свідків.

Навпаки, матеріали справи про адміністративне правопорушення містять його клопотання про виклик свідків, у якому зазначено, що його клієнт ОСОБА_1 наполягає на тому, що 12.06.2018, під час її огляду на стан алкогольного сп`яніння, згоди на проведення якого вона працівникам патрульної поліції не давала, а також під час складання протоколу про адміністративне правопорушення від 12.06.2018 серії БД № 101208, свідки присутні не були.

Таке клопотання подавалось до суду тричі, а метою його подання було встановлення обставин про проведення огляду його клієнта на стан алкогольного сп`яніння без присутності двох свідків та про ненадання ним згоди на проведення такого огляду.

У зв`язку з цим, як вважає апелянт, усі перелічені в оскаржуваній постанові докази, якими суд першої інстанції мотивував наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є недопустимими доказами, з огляду на те, що, за наданими суду доказами, на ОСОБА_1 не оформлювалося посвідчення водія, через що вона не є водієм у розумінні підп. 23 п. 1.10 ПДР, а тому на неї не поширюється заборона, встановлена підп. «а» п. 2.9 ПДР.

Таким чином, за висновком захисника, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме ч. 1 ст. 130 КУпАП, підп. «а» п. 2.9 ПДР, а також не застосував норму підп. 23 п. 1.10 ПДР, яку повинен був застосувати, оскільки ОСОБА_1 не є водієм у розумінні підп. 23 п. 1.10 ПДР, а тому на неї не поширюється заборона, встановлена підп. «а» п. 2.9 ПДР, у зв`язку з чим оскаржувана постанова є незаконною.

Крім того, на думку апелянта, здійснивши огляд ОСОБА_1 з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння із застосуванням при цьому процедури визначені Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу на швидкість реакції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 № 1103 та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МОЗ України і МВС України від 09.11.2015 № 1452/735 (зокрема склавши акт огляду і тест), поліцейський вийшов за межі своїх повноважень, так як за цими процедурами, огляду вона ( ОСОБА_1 ) не підлягала, через відсутність у неї правового статусу водія.

Звертаючи увагу на недопустимість доказів, зокрема акту огляду і тесту, з точки зору вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України та практики Європейського суду з прав людини, захисник також констатує, що навіть якщо припустити, що відсутність у його клієнта правового статусу водія, істотно не впливає на результат розгляду вказаної справи по суті, хоча це і не так, то все одно оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим, оскільки особа одного свідка, зазначеного у протоколі, не відповідає особі свідка, як у письмових поясненнях свідка, так і в акті огляду.

Крім того, акт огляду не підписано а ні особою, яка його склала, а ні особою, стосовно якої проводився огляд, як того вимагає закріплена законодавством форма цього акту.

Сама ОСОБА_1 , як наголошує у скарзі захисник, наполягає на тому, що 12.06.2018, під час огляду її на стан алкогольного сп`яніння, згоди на проведення якого вона працівникам патрульної поліції не давала, а також під час складання протоколу, свідки присутні не були (у тому числі свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 чи ОСОБА_4 ).

З метою встановлення обставин про проведення огляду його клієнта на стан алкогольного сп`яніння без присутності двох свідків, він, апелянт, неодноразово звертався з клопотанням до суду, однак суд таке клопотання не задовольнив, чим, у порушення вимог ст. 280 КУпАП, унеможливив з`ясування усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення вказаної справи.

Заслухавши пояснення захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити; перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 та доводи скарги, вважаю, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, незважаючи на доводи апеляційної скарги захисника особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, матеріали справи про адміністративне правопорушення містять достатньо фактичних даних, які свідчать про обґрунтованість висновку судді щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме у керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Зокрема, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП була встановлена не тільки на підставі протоколу про адміністративне правопорушення від 12 червня 2018 року серії БД № 101208, який було складено щодо ОСОБА_1 за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, а й на підставі наявних у справі письмових доказів, а саме: акту огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів; тесту на алкоголь, з використанням приладу Драгер «ALCOTEST 6820» № ARJL-0266, на якому зафіксовано результат 1,43 проміле алкоголю в крові; письмових пояснень свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , в присутності яких проводився огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, а також копією постанови інспектора поліції серія ВР № 176113 від 12 червня 2018 року, відповідно до якої ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом) у виді адміністративного штрафу у розмірі 510 грн.

Доводи апеляційної скарги захисника Берегулько О.В. про те, що остання не є водієм у розумінні підп. 23 п. 1.10 ПДР, а тому на неї не поширюється заборона, встановлена підп. «а» п. 2.9 ПДР, так само, як процедура огляду на стан алкогольного сп`яніння, передбачена, наведеними у скарзі відповідним Порядком та Інструкцією, не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки системний аналіз норм, передбачених главою 2 розділу ІІ КУпАП, а також диспозиції ч. 1 ст. 130 цього Кодексу, дозволяє стверджувати про те, що суб`єктом правопорушення, відповідальність за яке передбачена вказаною нормою (ч. 1 ст. 130) може бути особа віком від 16 років, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення водія.

Безпідставними слід визнати і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не давала своєї згоди на проведення її огляду на стан алкогольного сп`яніння, а також про те, що при проведенні цього огляду, як і при складанні протоколу про адміністративне правопорушення свідки, у тому числі свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 чи ОСОБА_4 присутні не були.

При цьому, суд апеляційної інстанції виходить з того, що такий огляд за згодою ОСОБА_1 , у присутності свідків проводився, оскільки у протилежному випадку на неї було б складено протокол не за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відповідальність за що також передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Крім того, факт проведення такого огляду у присутності свідків підтверджується відповідними документами, які були складені (виготовлені) за його наслідками, зокрема Актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів та роздруківкою тесту на алкоголь, на якій зафіксований результат тесту (1.43 %) та містяться підписи інспектора та особи, яку тестували ( ОСОБА_1 ).

Що ж стосується посилання у скарзі захисника на те, що особа одного зі свідків, зазначеного у протоколі про адміністративне правопорушення ( ОСОБА_4 ), не відповідає особі свідка, якого зазначено у письмових поясненнях свідка, та в акті огляду ( ОСОБА_4 ), то, незважаючи на те, що така невідповідність дійсно має місце, вона не може свідчити про наявність підстав для визнання відповідних доказів недопустимими, оскільки така невідповідність пов`язана з технічною помилкою особи, яка складала протокол про адміністравивне правопорушення, з огляду на те, що акт огляду складав та пояснення у свідків відбирав інший інспектор поліції, який правильно зазначив П.І.Б. свідка, як ОСОБА_4 , що підтверджується його особистим підписом та власноручним зазначенням прізвища та ініціалів.

За таких обставин, всупереч доводам апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для визнання усіх, перелічених в оскаржуваній постанові доказів, якими суд першої інстанції мотивував наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, недопустимими доказами, а саму постанову судді такою, що є незаконною та необґрунтованою.

Посилання у скарзі захисника на те, що судом першої інстанції не були вжиті заходи для забезпечення повного та всебічного з`ясування усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення вказаної справи, також не можуть буди визнані достатніми підставами для скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження у справі щодо ОСОБА_1 з підстав, передбачених п. 1 ст. 247 КУпАП, оскільки судом апеляційної інстанції, з метою перевірки доводів апеляційної скарги, за клопотанням захисника, неодноразово викликались для надання пояснень свідки, які були зазначені у відповідних документах та інспектори патрульної поліції, які здійснювали оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , проте жоден з них в судове засідання не з`явився, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції приймав рішення за результатами оцінки в сукупності тих доказів, які наявні в матеріалах справи про адміністративне правопорушення.

Таким чином, перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі захисника Берегулько О.В. - адвоката Гордова М.М., суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вони не можуть бути визнані обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи, а відтак служити підставами для скасування постанови судді щодо ОСОБА_1 та закриття провадження у справі щодо неї на підставі п. 1 ст. 247 цього Кодексу, у зв`язку з відсутністю в її діях складу зазначеного вище адміністративного правопорушення.

За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції вважає необхідним прийняти рішення, яким залишити вказану скаргу без задоволення, а постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року ухвалену щодо ОСОБА_1 - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Гордова М.М. залишити без задоволення, а постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року, відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винноюу вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а провадження у справі щодо неї закрито, у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду

С.О. Новов

Головуючий у 1-й інстанції - суддя Савицький О.А.