Справа № 587/1547/19
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 жовтня 2019 рокуСумський районний суд Сумської області у складі головуючого судді Степаненка О.А., секретаря судового засідання Домненко Н.І., захисника Сінько О.А., розглянувши матеріали, які надійшли від Сумського РВП ГУНП України в Сумській області про притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 , непрацюючої, іпн НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 ,
за ч.1 ст. 130 КУпАП,
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 025093, 21 липня 2019 року о 22-33 годині на а/ш обхід м.Суми в с.В.Сироватка Сумського району ОСОБА_1 керувала автомобілем Шевроле Ніва номерний знак НОМЕР_3 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, млява мова, неадекватна поведінка. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`янінняз використанням газоаналізатора алкотестер 6810 «Драгер» та проходження медичного огляду в установленому законом порядку відмовилась в присутності 2 свідків, чим порушила п.2.5 ПДР України і скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КПаП.
В судове засідання ОСОБА_1 не з*явилась, належним чином була повідомлена про час розгляду справи. Від неї надійшло заперечення в якому просила закрити провадження по справі за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, оскільки у стані алкогольного сп`яніння вона не перебувала. Висновок про перебування у стані алкогольного сп`яніння був зроблений помилково, оскільки в салоні дійсно знаходились нетверезі люди, який вона підібрала по дорозі. Поліцейський не повірив їй і запропонував пройти тест на алкоголь, однак вона відмовилася, оскільки це пропонувалося зробити без свідків. Крім того, в машині разом з нею знаходилася її дитина ОСОБА_2 , 2014 року народження, яка є хронічно хворою на ацетомічний синдром. За характером хвороби дитина має кожні 2 години приймати ліки бетаргін; в іншому випадку негативні процеси становляться невідворотними і дитина потребує госпіталізації. Оскільки суперечлива ситуація з поліцейськими затягувалась, дитині ставало гірше, вона вимушена була відмовитися від проходження огляду на стан сп`яніння.
Згідно зі ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
На підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення суду надано такі докази: протокол про адміністративне правопорушення серії серії ОБ № 025093 від 21 липня 2019 року; письмові пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відеозапис вчиненого правопорушення.
Разом з тим, по-перше протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належними доказами по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду. По-друге пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності відповідно до статті 251 КУпАП можуть бути доказом у справі про адміністративне правопорушення.
Слід зазначити, що стаття 6 Конвенції про права та основоположні свободи людини за своєю структурою в частині першій встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.
Розглядаючи справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП і досліджуючи питання про розповсюдження гарантій статті 6 Конвенції на вказані випадки, слід звернути увагу на те, що виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти Російської Федерації»).
Зокрема, в даному випадку можна врахувати, що адміністративне стягнення у виді штрафу, разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер.
Наведені обставини свідчать, що адміністративне правопорушення передбачене статтею 130 КУпАП може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.Також в деяких інших справах проти України ЄСПЛ розглядав питання про віднесення правопорушень передбачених КУпАП до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції, що з огляду на суворість передбаченого покарання правопорушення, не є незначним (див. пункт 33 рішення у справі «Гурепка проти України» (F 2)) та такі адміністративні провадженні слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій статті 6 Конвенції.
Отже, розгляд справи у відсутність «обвинуваченого» по адміністративній справі, з огляду на положення прецедентної практики ЄСПЛ, за певних обставин можуть потягти за собою порушення прав та законних інтересів особи, що притягається до адміністративної відповідальності.
Слід звернути увагу на положення пункту «d» частини третьої статті 6 Конвенції, яким кожному обвинуваченому гарантовано право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.В своїй прецедентній практиці даючи тлумачення Конвенції Європейський Суд неодноразово повторював, що з метою забезпечення змагальності процесу всі докази мають, як правило, подаватися у відкритому судовому засіданні у присутності обвинуваченого. Існують винятки з цього принципу, але вони не можуть призводити до порушення права на захист. За деяких обставин може виникнути потреба у використанні показань, отриманих на етапі розслідування. Якщо підсудному було надано достатню й належну можливість спростувати такі показання при їх оголошенні або на пізнішому етапі провадження, саме по собі їх прийняття як доказів не суперечитиме вимогам пункту 1 та підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції. Але з цього природно випливає, що в разі, якщо обвинувальний вирок виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, яку обвинувачений (підсудний) не мав можливості допитати особисто чи домогтися її допиту під час розслідування справи або судового розгляду, права сторони захисту виявляються обмеженими настільки, що передбачені статтею 6 Конвенції гарантії виявляються порушеними. Щодо показань свідків, допитати яких у присутності підсудного або його захисника виявилося неможливим, Європейський Суд зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції, узятий у поєднанні з пунктом 3 статті 6 Конвенції, вимагає від Договірних Сторін ужити конкретних заходів для того, щоб підсудний мав можливість допитати свідків, які свідчать проти нього, чи домогтися їх допиту. Однак, якщо немає підстав звинувачувати органи влади в недостатньо старанних зусиллях із забезпечення підсудному можливості допитати відповідних свідків, відсутність цієї можливості як така не означає необхідності припинення кримінального переслідування. Водночас слід з надзвичайною обережністю ставитися до доказів, отриманих від свідка за обставин, що не давали змоги забезпечити право сторони на захист тією мірою, якою Конвенція завжди вимагає забезпечувати його. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати (пункт 41 справи «Олег Колесник проти України»).
Отже, частини 1 і 3 (d) статті 6 Конвенції, як загальне правило вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати докази свідка обвинувачення і допитати його або під час надання останнім своїх показань, або пізніше. Обвинувачення не може ґрунтуватися виключно чи вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не може заперечити. Із цього випливає, що якщо засудження виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, допитати яку чи домогтися допиту якої підсудний не мав можливості ані під час досудового слідства, ані під час судового розгляду, права захисту виявляються обмеженими в тій мірі, що є несумісною з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції (пункт 54 Рішення Європейського Суду у справі «Корнєв і Карпенко проти України»).
Судом вживалися заходи щодо виклику свідків до суду ( ар.с. 42, 43) і можливості їх допиту у присутніості ОСОБА_1 , однак вжиті заходи результату не дали. ОСОБА_1 має на утриманні 2 неповнолітніх дітей, малолітній син ОСОБА_5 страждає важким захворюванням ( ар.с. 45, 47, 48), яке не дозволило ОСОБА_1 взяти участь у судовому засдіанні, оскільки вона майже постійно перебуває на стаціонарному лікуванні внаслідок важкого захворювання сина, який знаходиться під її постійним наглядом( ар.с.49, 50, 53). Неявка ОСОБА_1 до суду була викликана поважними причинами і дослідження доказів у відсутності ОСОБА_1 могло потягнути за собою порушння її прав, з огляду на її позицію щодо «обвинуваченння», а також з огляду на прецедентну практику ЄСПЛ.
В такій ситуації протокол про адміністративне правопорушення сам по собі не може бути визнаний належним доказом по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду.
Згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАПпередбачено, що провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з ч.2 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніше як через три місяці з дня вчинення правопорушення.
Правопорушення вчинено 21 липня 2019 року, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 025093 від 21.07.2019 року.
Відповідно до п.7 ст.247 КУпАП провадження по справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення.
Враховуючи, що на час розгляду адміністративного матеріалу сплинув тримісячний строк, передбачений ч.2 ст.38 КУпАП для накладення адміністративного стягнення, на підставі п.7 ст.247 КУпАП адміністративну справу належить закрити.
Керуючись ч.2 ст.38, п.7 ст.247, ст.279, ст.ст.280, 283-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд
П О С Т А Н О В И В:
Закрити справу відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП у зв*язку з закінченням трьохмісячного строку притягнення до адміністративної відповідальності.
Постанова може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення через Сумський районний суд Сумської області.

Суддя О.А.Степаненко