Справа № 467/498/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2019 року суддя Арбузинського районного суду Миколаївської області Явіца І.В., розглянувши матеріали, які надійшли від Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Семенівка Арбузинського району Миколаївської області, громадянина України, одруженого, не працюючого, зареєстрований та проживає за адресою : АДРЕСА_1 , раніше до адміністративної відповідальності не притягувався

за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

Суд визнав доведеним, що 05 травня 2019 року о 15 год. 30 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою : АДРЕСА_1 , ображав свою дружину ОСОБА_2 нецензурною лайкою та словесно погрожував фізичною розправою, чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину у вчиненні інкримінованих йому дій визнав частково, розкаявся у скоєному та в цілому підтвердив обставини, відображені у протоколі про адміністративне правопорушення та доданих до нього матеріалів.

Проте, пояснив суду, що жодних дій фізичного характеру відносно дружини не застосовував.

У свою чергу, суд, заслухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, дослідивши надані йому докази у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, зробив такі висновки.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справі про адміністративне правопорушення, серед іншого, є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.

А положення ст. 280 КУпАП зобов`язують орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про

адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, в силу ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, серед іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, а також протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Тож, дослідивши усі надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає повністю доведеною провину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Зокрема, такі висновки випливають із всебічного і повного аналізу наступних доказів :

- протоколу про адміністративне правпорушення серії ГП № 051871 від 05 травня 2019 року у частині часу, місця, способу вчинення адміністравтиного правпорушення, а так само і наслідків, що настали ;

- письмових пояснень свідка ОСОБА_3 від 05 травня 2019 року, із яких слідує, що ОСОБА_1 голосно кричав та виражався нецензурною лайкою ;

- особистих пояснень ОСОБА_1 , наданих ним в судовому засіданні, які сприймались судом безпосередньо і які не суперечать інших відомостям, що зафіксовані в матеріалах провадження.

Усі ці докази, у їх сукупності, підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у справі, як то, щодо часу, місця, способу вчинення адміністративного правопорушення, а також наслідків, що настали.

Отже, суд сприймає їх як належні, оскільки вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у цьому провадженні і мають для нього значення.

При цьому ОСОБА_1 надав суду чіткі, логічні і послідовні пояснення, які за своєю суттю збігаються з іншими відомостями, посвідченими у письмових доказах, а тому не викликають сумнівів у суду щодо їх достовірності.

Що ж до того, що ОСОБА_1 05 травня 2019 року надав письмові пояснення працівнику поліції, із яких слідує, він не знає чому його дружина викликала поліцію, то суд розцінює їх у контексті положень ст. 63 Конституції України, і ураховує той факт, що ОСОБА_1 визнав свою вину в судовому засіданні у частині вчинення умисних дій психологічного характеру відносно своєї дружини і надав пояснення, суть яких збігається з іншими доказами у справі.

Тож, суд не встановив наявності недопустимих доказів у цьому провадженні, позаяк, будь - яких даних про отримання їх з порушенням встановленого законом порядку, у своєму розпорядженні не мав.

Кваліфікуючи дії ОСОБА_1 , суд виходив із положень Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" від 07 грудня 2017 року № 2229 -VIII, який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства ( далі - Закон).

Зокрема, із положень п. 3 ст. 1 Закону, згідно яких домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

У свою чергу, особа, яка постраждала від домашнього насильства це - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі ( п. 8 ст. 1 Закону).

А психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи ( п. 14 Закону).

У цьому контексті, суд ураховував той факт, що потерпіла мала побоювання за свою безпеку, позаяк, звернулась до органу Національної поліції, що достовірно установлено із даних протоколу прийняття заяви від 05 травня 2019 року, зареєстрованої належним чином ( а.с. 3, 4).

При цьому, потерпіла ОСОБА_2 доводиться дружиною ОСОБА_1 і останні перебувають в зареєстрованому шлюбі, а відтак, сфера дії законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється на ці відносини, що випливає із норм ст. 3 Закону.

Також, суд врахує, що домашнє насильство, у контексті положень ст. 173-2 КУпАП, являє собою умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

А тому, з огляду на наведене, у ракурсі установлених фактичних обставин справи шляхом встановлення юридично значущих ознак, визначення правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненої дії конкретному складу правопорушення, передбаченому Кодексом України про адміністративні правопорушення, суд вважає правильною кваліфікацію дій ОСОБА_1 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки він вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дружини.

При цьому, як слідує із матеріалів справи, ОСОБА_1 не піддавався дміністративному стягненню за одне із порушень, передбачених ч.1 ст. 173 -2 КУпАП, протягом року, а тому підстав вважати кваліфікацію його дій за ч.1 ст. 173 -2 КУпАП, невірною немає.

Між тим, суд, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, вважає за можливе у цьому випадку вийти за межі висунутого ОСОБА_1 обвинувачення, зазначеного у протоколі про адміністративне правопорушення, і виключити із нього посилання на вчинення дій фізичного характеру, оскільки останні не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні іншими, аніж дані протоколу про адміністративне правопорушення, доказами і заперечуються самою особою, яка притягається до адміністративної відповідальності. У зв`язку із цим, суд позбавлений можливості перевірити доведеність чи недоведеність обставин у частині вчинення дій фізичного характеру і трактує усі сумніви на користь ОСОБА_1

У цьому аспекті суд виходив іх практики ЄСПЛ, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року в справі «Хужин та інші проти Росії», суд чітко зазначив про важливість дотримання презумпції невинуватості вказує на помилки правоохоронних органів при тлумаченні цього поняття, зазначаючи наступне: «…Суд нагадує, що положення §2 статті 6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в §2 статті 6, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у §1 статті 6 Конвенції (AllenetdeRibemontv. France, §35). Цей принцип забороняє формування передчасної позиції …, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буда доведена відповідно до закону (Minelliv. Switzerland).

Тож, суд чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку, коли … твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону.

З аналогічних підстав суд виключає з обвинувачення твердження особи, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, стосовно учинення правопорушення ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння.

А те, що письмові пояснення ОСОБА_1 від 05 травня 2019 року містять відомості про те, що він випив бокал пива, саме по собі не може свідчити про стан алкогольного сп`яніння, позаяк, будь - інших доказів на підтвердження цього факту суд не установив.

До того ж, відповідно до п.6 ст. 35 КУпАП стан алкогольного сп`яніння є обставиною, що обтяжує відповідальність особи і не є ознакою об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173 -2 того ж Кодексу.

За такого, суд визнав повністю доведеною вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-1 КУпАП за обставин, установлених судом, а виключенні із обвинувачення вказаних вище ознак не тягнуть за собою зміну правової кваліфікації дій особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

При накладенні адміністративного стягнення на нього суд враховує характер вчиненого правопорушення, особу ОСОБА_1 , який раніше не притягувався до адміністративної відповідальності, алкогольними напоями не зловживає, за місцем проживання характеризується задовільно, має сім`ю, зареєстроване місце проживання і не працює, а також форму його вини.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність згідно із ст.ст. 34, 35 КУпАП, судом не встановив, позаяк, з урахуванням характеру вчиненого правопорушення не вважає стан алкогольного сп`яніння у цій ситуації обставиною, що здатна тією чи іншою мірою обтяжити відповідальність ОСОБА_1

За такого суд вважає за необхідне накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у межах санкції ч.1 ст. 173-2 КУпАПу виді штрафу, яке буде справедливим, відповідатиме характеру вчиненого правопорушення, особі порушника та ступеню його вини, а також необхідним і достатнім для його виховання та запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так й іншими особами.

Відповідно до ст. 40-1 КУпАП судовий збір у провадженні про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Згідно ч.5 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674 - VI у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення судовий збір справляється у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на день розгляду справи становить 384, 20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 251,252, 283-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП і накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 10 (десяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 170 (сто сімдесят) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження.

Штраф має бути сплачений не пізніш як через пятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через пятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Штраф, накладений за вчинення адміністративного правопорушення, вноситься порушником в установу банку України.

Суддя І.В. Явіца