Справа № 461/71/19 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 33/811/226/19 Доповідач: Ревер В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ ОСОБА_1, з участю ОСОБА_2 та її захисника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу на постанову судді Галицького районного суду м.Львова від 29 січня 2019 року,

встановив:

цією постановою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України, тимчасово не працюючу, проживаючу за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на неї стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 384,20 гривень судового збору.

Згідно постанови судді, 30.12.2018 року, приблизно о 02 год., ОСОБА_2 на вул. Стуса, 17 у м.Львові керувала транспортним засобом «Volkswagen Polo» д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного спяніння (запах алкоголю з порожнини рота, нечітка вимова, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя). Від проходження огляду на стан спяніння у встановленому законом порядку відмовилася в присутності двох свідків.

На дану постанову ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить, скасувати таку та провадження закрити за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Не погоджується із оскаржуваною постановою і вважає її незаконною та необґрунтованою на підставі того, що така прийнята без повної, всебічної та обєктивної оцінки матеріалів справи, які не можна вважати доказами через їх невідповідність таким критеріям як: належність, допустимість, достовірність, достатність.

Так як чинний КУпАП містить прогалину і не дає визначення критеріям належності, допустимості, достовірності і достатності тому варто застосувати законодавство за аналогією, а саме - КАС України.

Згідно ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ч.1 ст.74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Частина 1 статті 75 КАС України передбачає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Так, протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 058154 від 30.12.2018 року був складений без дотриманням встановленої законом процедури і не може бути належним, допустимим доказом та підтверджувати факт керування нею транспортним засобом в стані спяніння. Про це свідчать наступні факти.

Відсутність в протоколі про адміністративне правопорушення інформації про доведеність до неї інформації про її права та обовязки. Згідно ч.4 ст.256 КУпАП при складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, розяснюються її права і обовязки, передбачені статтею 268 нього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Невручення особі, на яку був складений протокол про адміністративне правопорушення другого примірника цього акту. Згідно ч.1 ст.254 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Неповнота та недостовірність змісту протоколу про адміністративне правопорушення. У відповідності до ч.1 ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, імя, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи. яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості. необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Акт огляду на стан спяніння який нібито також підтверджує її винуватість не може вважатись належним та достовірним доказом через порушення процедури огляду на стан спяніння і складення висновку про такий стан. Твердження про те що вона відмовилась від проходження такого огляду не відповідають дійсності. В момент звернення поліцейськими щодо здійснення огляду, нею була озвучена до них вимоги про надання ними сертифікату відповідності, свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки та документів про наявність спеціальних знань щодо проведення огляду на стан спяніння. Працівники органів внутрішніх справ відмовили їй в предявленні цих документів. Після цього вона сказала, що відмовляюсь від проведення огляду на стан спяніння поліцейськими і заявила клопотання про здійснення такого огляду в закладі охорони здоровя. Свої вимоги вона мотивувала тим, що службові особи МВС не надали докази на підтвердження того що вони є компетентними на проведення таких дій і що ними використовується технічні засоби, які дозволені для застосуванням Міністерством Охорони Здоровя тому має сумніви в обєктивності і неупередженості їхніх дій. ЇЇ прохання були відхилені і залишені без уваги поліцейськими. Після цього щодо неї було складено акт огляду на стан спяніння, в якому зазначено, що особа перебуває в вищевказаному стані і відмовилась від проведення огляду.

Такі дії є порушенням розділу 2 пп. 1-5 спільного наказу МВС і МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735 «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».

Особливу увагу звертає на п.7 розділу 1 даного наказу згідно якого у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан спяніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоровя, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - заклад охорони здоровя). Незважаючи на її клопотання про доставку до медичного закладу для проведення огляду і на власний безпосередній обовязок поліцейські не вчинили жодних дій аби виконати положення даного пункту.

Галицьким районним судом міста Львова при розгляді справи не було застосовано положення ч.2 ст.32 КУпАП, яка передбачає, що при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису). Зокрема суд не врахував, що особа, притягається до відповідальності вперше, є безробітною. Ігнорування перелічених фактів вище стало підставою для прийняття рішення, яке поставило її, в тяжке матеріальне становище тому що позбавлення права керування забрало можливість користуватись єдиним джерелом прибутку - автомобілем.

Щодо пояснень понятих, які були за свідків при проведенні службовими особами МВС огляду зазначає, що ці особи не сприймали безпосередньо навколишню обстановки, а зазначили в акті огляду і в своїх поясненнях інформацію, яку їм сказали поліцейські. Дані пояснення не можуть вважатись доказами.

Отже, вбачається з вищевикладеного, що є відсутня належна, допустима, достовірна і достатня доказова база, на підтвердження її винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення,яке передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 та виступ захисника ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу та просили таку задовольнити, вивчивши матеріали справи №461/71/19 та перевіривши доводи такої, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. Розгляд справи про адміністративне правопорушення проводиться в межах, встановлених протоколом про адміністративне правопорушення.

Суд першої інстанції дотримався цих вимог закону.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи.

Такий висновок підтверджується сукупністю зібраних і перевірених у судовому засіданні доказів, яким суддя дав належну оцінку і навів у постанові, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії БД №058154 від 30.12.2018 року (а.с.1), у якому ОСОБА_2 проставила свій підпис, чим фактично погодилась із даними внесеними у протокол; актом огляду на стан алкогольного сп'яніння (а.с.3), у якому зазначено, що ОСОБА_4 відмовилась від огляду; поясненнями ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.4,5), відеозапису з нагрудних камер працівників поліції (а.с.2), з яких вбачається, що ОСОБА_2 категорично відмовилась від проходження огляду на стан алкогольного сп?яніння на місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі, оскільки не вбачала у цьому потреби, тому вже проходила такий огляд, і результат був позитивним, а саме 0,73 проміле.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про невідповідність протокрлу вимогам законодавства та визнання такого неналежним та недопустимим доказом у справі. Протокол про адміністративне правопорушення, на думку апеляційного суду, складений з дотриманням вимог ст.256 КУпАП.

Надуманими є і доводи про те, що ОСОБА_2 не відмовлялась від проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння, а навпаки наполягала на проведенні такого у медичному закладі. Такі доводи повністю спростовуються відеозаписом з нагрудних камер працівників поліції та даними, які містяться в поясненнях ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.4,5).

Відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП настає за керування транспортними засобами в стані алкогольного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого спяніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 пояснила, що після складення на неї протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП чекала близько 1 год. на місці зупинки транспортного засобу, вчиняла спроби по виклику таксі, однак не змогла цього зробити. У звязку із тим, що на вулиці було холодно, вона замерзла та прийняла рішення про подальше керування транспортним засобом, оскільки опинилась у безвихідній ситуації. Тобто підтвердила факт керування транспортним засобом в стані спяніння.

Тому дії ОСОБА_2 вірно кваліфіковано за ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки така керуючи транспортним засобом, з ознаками алкогольного спяніння: запах алкоголю з порожнини рота, нечітка вимова, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, відмовилась від проходження огляду на стан спяніння у встановленому законом порядку.

Поряд з цим апеляційний суд бере до уваги і той факт, що ОСОБА_2 протягом незначного проміжку часу, не зробивши належних висновків, двічі затримувалася працівниками поліції за керування транспортним засобом в стані спяніння.

Обставин, які б виключали провадження в справі відповідно до положень ст. 247 КУпАП, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встновлено.

Також не встановлено і допущення судом першої інстанції істотних порушень законодавства, які б тягнули за собою скасування постанови.

Апеляційний суд вважає, що стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік накладене у межах санкції ч.1 ст. 130 КУпАП та з дотриманням вимог ст.33 КУпАП.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість апеляційної скарги в цілому та вважає, що підстав для скасування чи зміни постанови судді немає.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд,

постановив:

Постанову судді Галицького районного суду м.Львова від 29 січня 2019 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення залишити без зміни, а її апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського апеляційного суду В.В.Ревер