Номер провадження: 33/813/612/19
Головуючий у першій інстанції Іванчук В. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2019 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Сегеда С.М.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

представника особи, що притягається до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 - адвоката Олійник Наталії Миколаївни,

розглянувши матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року про притягнення її до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 Кодексу України про адміністративніправопорушення,

ВСТАНОВИВ:

зазначеною постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративніправопорушення, (далі - КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 10 200 грн. в дохід держави, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмір 352,40 грн.

Відповідно до постанови суду, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що вона 14.11.2018 року о 02:35 год., в м. Одеса по вул. Фонтанська дорога, біля будинку № 89, керувала автомобілем марки «TOYOTA YARIS», д/з НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: почервоніння очей, не стійка хода, запах алкоголю з ротової порожнини. Після чого, від проходження медичного огляду у встановленому законом порядку особа, що притягується до адміністративної відповідальності відмовилася у присутності двох свідків, чим порушила вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху (далі - ПДР).

Не погоджуючись із вказаною постановою, 11березня 2019 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить апеляційний суд скасувати постанову Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року та закрити провадження у справі у зв`язку зі спливом строку давності притягнення до адміністративної відповідальності, посилаючись на порушення суддею норм матеріального та процесуального права.

Крім того, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження постановиКиївського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року, мотивуючи його тим, що вона не отримувала судові повістки про виклик до суду, розгляд справи відбувався без її участі, копія постанови у встановлений строк їй не направлялась.

Вивчивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, проте апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.12.2018 року при винесенні оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 не була присутня в судовому засіданні. Її адвокат Продан М.О. ознайомився з матеріалами справи частково 29.02.2019 року і повністю - 11.03.2019 року (а.с.22, 27), після чого подав апеляційну скаргу.

Таким чином зазначені обставини свідчать про те, що строк на апеляційне оскарження був пропущений апелянтом з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

При цьому колегія суддів зазначає, що апеляційний перегляд судового рішення гарантовано учасникам справи п.8 ч.2 ст.129 Конституції України, статтею 6 Європейської Конвенції «Про права людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) та практикою Європейського суду по правам людини (далі - ЄСПЛ).

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомленою про час і місце судового засідання, то апеляційний суд зазначає, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 283710 їй було доведено до відому, що розгляд справи в суді відбудеться 14.12.2018 року, о 10.00год. (а.с.2). Однак матеріали справи не містять відомостей про те, що в назначений день і час ОСОБА_1 прибула до суду для розгляду адміністративних матеріалів.

Через неприбуття її в назначений день і час в судове засідання, вона була викликана судовою повісткою-повідомленням, в якій було зазначено, що розгляд адміністративних матеріалів відносно неї буде здійснюватись в Київському районному суді м. Одеси 27.12.2018 року, о 10.00 год. Однак, вона вже вдруге не отримувала поштової кореспонденції за вказаною нею адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17-20).

У зв`язку з цим, апеляційний суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. При цьому апеляційний суд також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

В обґрунтування своїх вимог про скасування постанови та закриття провадження у справі, апелянт зазначив, що судом порушені права та інтереси особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Згідно з вимогами ч.7 ст.294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

За змістом ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст.245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

У відповідності до ст.252 КУпАП оцінка доказів здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно з п. 2.5 ПДР, водій зобов`язаний за вимогою працівника правоохоронного органу пройти у встановленому законом порядку медичний огляд для встановлення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних або токсичних речовин.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 дотримався вимог статей 245 та 252 КУпАП та на підставі аналізу доказів, досліджених під час судового розгляду, з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, дійшов до обґрунтованих висновків про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, застосувавши до неї адміністративне стягнення, у межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії БД №283710, згідно з яким водій ОСОБА_1 14.11.2018 року о 02.35год. в м. Одеса по вул. Фонтанська дорога, біля будинку № 89, керувала автомобілем марки «TOYOTA YARIS», д/з НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння. З протоколу вбачається, що від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законному порядку відмовилась в присутності двох свідків.

Апелянт свої доводи обгрунтовує тим, що вона не знаходилась у стані алкогольного сп`яніння, а знаючи про не придатність до використання приладу «Drager» відмовилась від проходження тесту на місці, але не була проти проходження медичного огляду в кваліфікованому медичному закладі, але їй не було надано можливості пройти медичний огляд у кваліфікованій установі. Проте ці доводи, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Порядок виявлення у водіїв ознак алкогольного сп`яніння та проведення огляду водіїв на стан такого сп`яніння визначений ст. 266 КУпАП, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом МВС, МОЗ України від 09.11.2015 року за №1452/735 (далі - Інструкція), Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення у водіїв стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженим Постановою КМУ №1103 від 17.12.2008 року (далі - Порядок).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 266 КУпАП, п.п. 1-7 розділу 2 Інструкції, п.п. 3-4 Порядку огляд водія на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться поліцейським із використанням спеціальних технічних засобів у присутності двох свідків.

При цьому, ч. 3 ст. 266 КУпАП України, п. 7 розділу 1 Інструкції, п. 6 Порядку передбачено, що у разі незгоди водія з результатами огляду, проведеного поліцейськими на місці зупинки транспортного засобу, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення.

З метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв, які мають бути оглянуті у закладі охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше, ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.

Однак, із матеріалів справи про адміністративне правопорушення, зокрема, дослідженого апеляційним судом відеозапису оформлення адміністративного протоколу відносно ОСОБА_1 вбачається, що працівник поліції запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціальних технічних засобів, чи пройти медичний огляд на стан сп`яніння в медичному закладі, від чого остання відмовилася, у присутності двох свідків.

Так, дійсно ОСОБА_1 погоджувалась прослідувати до медичного закладу для огляду на стан сп`яніння, однак, на думку апеляційного суду це погодження було формальним, так як вона бажала прослідувати в медичний заклад за кермом свого автомобіля. Працівники поліції не дозволяли їй рух за кермом автомобіля, з посиланням на те, що вона перебуває в стані алкогольного сп`яніння і пропонували їй проїхати на дослідження в якості пасажира, на що вона категорично відмовилась.

При цьому, на думку апеляційного суду Одеської області ніщо і ніхто не заважав пройти перевірку на стан сп`яніння на місті за допомогою технічних приладів, або прослідувати в медичний заклад для проходження перевірки на стан сп`яніння, однак ОСОБА_1 не виконала вимог законодавства, якими регулюються питання проходження перевірки на стан алкогольного сп`яніння, про що зазначено вище.

Крім того, ОСОБА_1 мала можливістьсамостійно пройти огляд в медичному закладі, так як незгода з протоколом про адміністративне правопорушення не має наслідком затримання особи чи його транспортного засобу.

Тобто, враховуючи, що ОСОБА_1 ніхто не затримував, то вона могла пройти тест на стан алкогольного сп`яніння особисто, без працівників поліції, з метою спростування протоколу про адміністративне правопорушення, однак вона цього не здійснила.

Запис в протоколі про адміністративне правопорушення про те, що ОСОБА_1 вимагає проходження медичного огляду в лабораторії медустанови не свідчить про її бажання пройти цей огляд, оскільки він написаний під диктовку її знайомого, який прибув на місце зупинки транспортного засобу більше ніж через час і диктував ОСОБА_1 , що писати, що підтверджується як вказаним протоколом про адміністративне правопорушення, так і відеозаписом, який був здійснений працівниками поліції на місці зупинки.

Однак весь цей час ОСОБА_1 заперечувала проти проходження контролю на стан сп`яніння, як на місці зупинки, так і шляхом доставки її в медичний заклад, як то передбачено діючим законодавством, про що було вказано вище.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 266 КУпАП, п.п. 1-7 розділу 2 Інструкції, п.п. 3-4 Порядку огляд водія на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться поліцейським із використанням спеціальних технічних засобів у присутності двох свідків.

І лише у разі незгоди водія з результатами огляду, проведеного поліцейськими на місці зупинки транспортного засобу, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення, що передбачено ч. 3 ст. 266 КУпАП, п. 7 розділу 1 Інструкції, п. 6 Порядку.

При цьому, з метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв, які мають бути оглянуті у закладі охорони здоров`я, саме поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше, ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.

Таким чином, відмова від проходження огляду на стан сп`яніння є окремою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від того тверезий водій чи ні, і відмова пройти огляд фактично прирівнюється до визнання своєї провини.

Що стосується вимог апеляційної скарги про скасування оскаржуваної постанови суду і закриття провадження через сплив строку притягнення до адміністративної відповідальності, то ці вимоги є безпідставними, так як правопорушення ОСОБА_1 скоєно 14.11.2018 року, а притягнуто її до відповідальності відбулось 27.12.2018 року, тобто в межах тримісячного строку, як то передбачено ч.2 ст. 38 КУпАП.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що зібрані у справі докази узгоджуються між собою, є достовірними, належними, допустимими та повністю підтверджують вину ОСОБА_1 в порушенні нею вимог п.2.5 ПДР, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до ст.23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Згідно зі ст.33 КУпАП, при накладені стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Апеляційний суд вважає, що адміністративне стягнення на ОСОБА_1 було накладене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст.33 КУпАП в межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП.

З таких підстав апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неврахування всіх обставин справи та призначення значно суворого покарання, ніж передбачено санкцією ч.1 ст.130 КУпАП, є необґрунтованими і не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування або для зміни оскаржуваної постанови.

При цьому слід також зазначити, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Керуючись ст. ст. 289, 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду С.М. Сегеда