Категорія:ч.1 ст.130 КУпАП Доповідач: Клок О. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2019 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Волинського апеляційного суду Клок О.М., з участю захисника Кравчук Л.О., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 , розглянувши апеляційну скаргу захисника Лавренчука О.В. на постанову судді Луцького міськрайонного суду від 30 липня 2019 року, якою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В

Вказаною постановою суду ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він, 22 червня 2019 року о 04.00год. в м. Луцьку по вул.Карпенка-Карого, 17, керував транспортним засобом «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив п.2.9 «а» Правил дорожнього руху.

Не погоджуючись з постановою судді першої інстанції захисник в апеляційній скарзі та доповненні до неї вказує на невідповідність постанови вимогам законодавства, матеріалам та обставинам справи. Посилається на те, що судом неповно та необ`єктивно з`ясовано обставини справи та вирішено її всупереч вимогам законодавства, при цьому порушив право на захист. Зазначає те, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад інкримінованого правопорушення, оскільки жодних допустимих та належних доказів в матеріалах справи немає. Просить скасувати постанову суду першої інстанції як незаконну та необґрунтовану та закрити провадження на підставі п.7 ст.247 КУпАП.

Перевіривши доводи скарги та матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення захисника та ОСОБА_1 , які просили апеляційну скаргу задовольнити з викладених у ній підстав, суддя приходить до наступного висновку.

Сам по собі факт подання ОСОБА_1 клопотань про відкладення розгляду справи не може прямо вказувати про порушення судом його права на захист, оскільки судом відклався розгляд справи 16.07.2019 за клопотанням ОСОБА_1 , який вказував про неможливість прибуття в судове засідання за сімейними обставинами. Після чого, 30 липня 2019 року, в день розгляду справи, ОСОБА_1 особисто подав до суду знову клопотання про відкладення, мотивуючи його погіршенням стану здоров`я.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97- ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку скаржник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Таким чином, суддею місцевого суду вживалися усі необхідні та достатні заходи для забезпечення процесуальних прав особи, яка притягається до відповідальності.

Твердження апелянта про порушення права на захист не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 було роз`яснено при складенні протоколу права та обов`язки, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, останній зі змістом протоколу ознайомлений, копію протоколу отримав, про що свідчить його підпис.

Таким чином, жодних порушень права на захист, зокрема і на правову допомогу, судом допущено не було.

Факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, доводиться зібраними матеріалами справи, зокрема протоколом (а.с.1), результатом тесту «Драгер» (1,66 промілле) (а.с.3), письмовими поясненнями свідків (а.с.5) та відеозаписом подій з боді-камер поліцейського (а.с.7). Ставити під сумнів результат тесту чи пояснення свідків в апеляційного суду немає, не наведені такі об`єктивні підстави і в самій скарзі.

Сам ОСОБА_1 відмовився давати пояснення працівникам поліції, при цьому будь-яких зауважень чи заперечень під час проходження тесту на приладі «Драгер» не вказував.

Окрім того, з відеозаписів вбачається як те, що подія мала місце саме 22 червня 2019 року, так і сам факт керування автомобілем.

З акту огляду на стан алкогольного сп`яніння, який складений з участю свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вбачається, що ОСОБА_1 перебуває в стані сп`яніння і з таким результатом останній згідний, про що свідчить його підпис.

Дані докази, на думку апеляційного суду, є належними та допустимими, оскільки отримані в порядку, передбаченому законом, та прямо чи непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, а також інших обставин, які мають значення для провадження.

Твердження апелянта про порушення працівниками поліції порядку освідування на стан алкогольного сп`яніння, апеляційним судом не беруться до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а пояснення щодо неточностей в часі складання протоколу та проведення інших дій працівниками поліції, не вказують про відсутність події та недопустимість чи неналежність таких доказів.

Окрім того, посилання захисника про недослідження в суддею місцевого суду матеріалів справи взагалі є голослівними, так як ані захисник, ані правопорушник, не були присутні при розгляді справи в суді першої інстанції.

Враховуючи вищенаведені та зібрані по справі докази, суддя вважає, що суд першої інстанції, оцінивши всі докази в сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

У відповідності до ст.294 ч.7 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Суддя суду першої інстанції при накладенні адміністративного стягнення відповідно до вимог ч.2 ст.33 КУпАП врахував характер правопорушення, дані про особу винного, які наявні в матеріалах справи, інші обставини справи, а тому призначив ОСОБА_1 безальтернативне адміністративне стягнення саме у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами, з чим повністю погоджується і апеляційний суд.

Керуючись ст.294 КУпАП, суддя

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу захисника Лавренчука О.В. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Луцького міськрайонного суду від 30 липня 2019 року щодо ОСОБА_1 - без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Волинського апеляційного суду О.М.Клок