Справа № 733/357/19 Головуючий у 1 інстанції Овчарик В. М.
Провадження № 33/4823/202/19
Категорія - ч. 2 ст. 172-14 КУпАП
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2019 року місто Чернігів

Чернігівський апеляційний суд в складі:

судді апеляційного суду Шахової О.Г.,

за участю захисника-адвоката Лишка В.А. в інтересах особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Цією постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Родниківка Олександрівського району Кіровоградської області, одруженого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого у в/ч НОМЕР_1 , командира в/ч НОМЕР_1 ,

притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-14 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 145 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 2465 гривень.

Стягнуто з нього в дохід держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 384 грн. 20 коп.

Як встановив суд 1 інстанції, полковник ОСОБА_1 , будучи військовою службовою особою, перебуваючи на посаді командира військової частини НОМЕР_1 , на території даної частини, розташованої в м. Ічня-2 Чернігівської області, 29 січня 2019 року, в умовах особливого періоду вчинив дії, які виходять за межі наданих йому прав та службових повноважень, а саме припинив відрядження офіцеру відділення запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку старшому лейтенанту ОСОБА_2 .

Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-14 КУпАП.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав його винним у вчиненні даного адміністративного правопорушення, оскільки він діяв відповідно до вимог Закону України «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України», так як старший лейтенант ОСОБА_2 не виконував свої безпосередні функції, що підтвердили свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у своїх рапортах.

Вважає, що службове розслідування за фактом невиконання старшим лейтенантом ОСОБА_2 визначених йому повноважень, проведено не об`єктивно, оскільки здійснено зацікавленою особою, а саме Чернігівським зональним відділом військової служби правопорядку де працює ОСОБА_6 .

Також апелянт звертає увагу, що Гута перебував в оперативному управлінні військової частини НОМЕР_1 , а відповідно до наказу Міністерства оборони України від 20.02.2017 року № 105 «Про затвердження Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних сил України», визначено, що на військовослужбовця, який перебуває у відрядженні, поширюється розпорядок дня (режим робочого часу) того органу військового управління, військової частини до якого він відряджений. Разом з тим в даному наказі не зазначено, що керівник органу військового формування не має права припиняти відрядження особі, яка перебуває у відрядженні при порушенні ним визначених обов`язків.

Крім цього, уповноважена особа ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка складала протокол про адміністративне правопорушення відносно нього, не надала йому додатки визначені у даному протоколі.

Тому вважає, що судом першої інстанції були порушені вимоги ст. 280 КУпАП.

Заслухавши пояснення захисника, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив закрити провадження у справі за відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що остання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився, однак його захисник вказав, що розгляд справи можливий без участі ОСОБА_7 , так як той знає про розгляд даної справи і не заперечував розглянути її в його відсутності.

Згідно вимог ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

Тому апеляційний суд, вважає за можливе розглянути справу без участі ОСОБА_1 , що не буде суперечити вимогам Закону.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник-адвокат Лишко В.А. дав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Просив постанову суду скасувати та провадження у справі закрити за відсутністю в діях його підзахисного складу адміністративного правопорушення.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні вищезазначеного адміністративного правопорушення, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується доказами.

Зокрема, відповідно до матеріалів справи, старший лейтенант ОСОБА_2 направлений у відрядження з 18.01.2019 року по 01.02.2019 року для надання допомоги в організації пропускного режиму на технічній території та здійснення контролю за несенням служби підрозділів, що залучаються до охорони та оборони, виконання службових (бойових) завдань у польових умовах, що підтверджується наказом (а.с. 7).

29 січня 2019 року на адресу начальника Чернігівського ЗВ ВСП надійшла звичайна телеграма від командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 про те, що ним прийнято рішення щодо відправлення до пункту постійної дислокації старшого лейтенанта ОСОБА_2 , який не виконує визначену у посвідченні про відрядження, мету (не надання допомоги в організації пропускного режиму на технічній території) (а.с. 10). Йому було видано посвідчення про відрядження з відміткою про вибуття з військової частини, який у цей же день вимушений був прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 до закінчення терміну відрядження (а.с. 9).

Згідно рапорту та пояснень ОСОБА_8 , за час перебування у відрядженні порушення ним не вчинялись, зауважень щодо неналежного виконання ним обов`язків від командування військової частини не надходило (а.с. 11-14, 15-17).

Актом службового розслідування від 22 лютого 2019 року не встановлено факту невиконання старшим лейтенантом ОСОБА_2 мети відрядження у вигляді надання допомоги в організації пропускного режиму на технічній території та здійснення контролю за несенням служби підрозділів, що залучаються до охорони та оборони, виконання службових (бойових) завдань у польових умовах (а.с. 29-33).

Разом з тим, даним службовим розслідуванням встановлений факт перевищення командиром військової частини полковником ОСОБА_1 наданих йому повноважень (а.с. 29-33).

Порядок та вичерпний перелік посадових осіб, які наділені правом припиняти відрядження військовослужбовців визначені ст. 25 ЗУ «Про статут гарнізонної та вартової служб Збройних сил» від 24.03.2019 р. № 550-ХІV, у відповідності до якої у разі порушення військовослужбовцем військової дисципліни під час перебування його у відрядженні всім начальникам органів управління Служби правопорядку в гарнізоні, військовим комісарам за місцем проведення військовослужбовцем відрядження надається право припиняти відрядження і відправляти цього військовослужбовця до своєї військової частини, тобто, ОСОБА_1 як командир військової частини не є тією посадовою особою, який має право припиняти відрядження військовослужбовців.

Свідок ОСОБА_9 , начальник групи проведення службових розслідувань ІНФОРМАЦІЯ_2 , в судовому засіданні суду першої інстанції також підтвердив, що командир військової частини ОСОБА_1 не мав права припиняти відрядження старшому лейтенанту ОСОБА_2 .

Інші свідки в суді першої інстанції давали пояснення з тих підстав, що не стосується суті адміністративного порушення ОСОБА_1 , за що він притягується до адміністративної відповідальності, тому апеляційним судом до уваги не беруться.

Виходячи із аналізу нормативних актів, а саме ст. 4 ЗУ «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України», ч. 2 ст. 25 ЗУ «Про Статут гарнізонної та вартової служб ЗС України» яким визначений Порядок та вичерпний перелік посадових осіб, які наділені правом припиняти відрядження військовослужбовців, п.3,4,8,18 абз. 9 Інструкції «Про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 20.07.2017 р.№ 105, п. 1 Положення про режимну службу ВСП, ЗУ «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.2019 № 548-ХІV, слідує, що полковник ОСОБА_1 не займає посади начальника органу управління Служби правопорядку, військового коменданта на транспорті чи військового комісара та виконуючи свої службові повноваження визначені йому за посадою командира військової частини, явно перевищив надані йому за цією посадою службові повноваження, що виразилось в прийнятті ним рішення про припинення відрядження старшого лейтенанта ОСОБА_2 та направлення останнього до пункту постійної дислокації.

Свої пояснення з приводу відправлення до пункту постійної дислокації старшого лейтенанта ОСОБА_2 командир військової частини ОСОБА_1 не надав, що підтверджується рапортом та актом від 22 лютого 2019 року (а.с. 20,21).

Посилання в апеляційній скарзі на наказ Міністерства оборони України №105 від 20.02.2017 року «Про затвердження Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України» не є слушним, так як в ньому визначено, що на військовослужбовця, який перебуває у відрядженні, поширюється розпорядок дня (режим робочого часу) того органу військового управління, військової частини до якого він відряджений. А трактування цього правового акту ОСОБА_1 і щодо його повноважень припиняти дію відрядження це його особисте тлумачення, саме вищезазначені Закони України «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України» та «Про Статут гарнізонної та вартової служб ЗС України» - є закони прямої дії щодо повноважень, хто саме наділений правом припиняти відрядження військовослужбовців. Судом 1 інстанції і апеляційним судом ці Закони України взяті до уваги.

Статтєю 172-14 ч. 2 КУпАП передбачена відповідальність за перевищення військовою службовою особою влади чи службових повноважень, тобто умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цій особі прав чи повноважень, вчинені в умовах особливого періоду.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні корупційного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КУпАП, підтверджуються наявними у справі доказами, які узгоджуються між собою, є законним та обґрунтованим.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення апеляційним судом визнаються необґрунтованими.

Судовий розгляд даної адміністративної справи судом першої інстанції відбувся з додержанням вказаних норм законодавства, всебічно, повно і об`єктивно, як того і вимагають норми статей 245, 280, 283 КУпАП, тому твердження апелянта в цій частині не заслуговують на увагу.

Адміністративне стягнення ОСОБА_1 накладено судом з додержанням вимог статті 33 КУпАП, з врахуванням характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступеня його вини та в межах санкції частини статті за дане правопорушення.

За таких обставин, постанова суду відповідає вимогам закону, а тому скасуванню чи зміні не підлягає.

Керуючись ст. ст. 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-14 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддяО. Г. Шахова