Номер провадження: 33/813/910/19
Номер справи місцевого суду: 521/6897/19
Головуючий у першій інстанції Савенко В.А.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в особі судді Кравця Ю.І, за участю секретаря судового засідання Гасанової Л.Я.к., за участю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , її захисника - адвоката Ткаченка Олександра Володимировича, представника Одеської митниці ДФС - Ковташа Дмитра Миколайовича, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси Іщенко О.В. від 18.06.2019 року,

встановив.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.06.2019 рокуОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає по АДРЕСА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 гривень на користь держави з конфіскацією виявлених, відповідно до протоколу №0779/50000/19 від 27.03.2019 року товару (валюти) у розмірі 2000 доларів США.

З оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що вона 27.03.2019 року о 10:50 год. проходила митний контроль в зоні діяльності митного поста «Міжнародний аеропорт «Одеса» Одеської митниці ДФС, яка відбувала з України до Туреччини, рейсом №717 сполученням «Одеса-Стамбул», по смузі руху «зелений коридор», під час митного огляду якого без ознак приховування було виявлено грошові кошти у сумі 13290 доларів США.

За даним фактом співробітниками Одеської митниці ДФС відносно ОСОБА_1 було складено протокол №0779/50000/19 від 27.03.2019 року речі, про порушення митних правил, передбачене ст. 471 МК України. Також, відповідно до ст. 511 МК України, було вилучено 2000 доларів США.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, посилаючись на те, що воно є незаконним, та винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушує питання щодо скасування постанови та закриття провадження по справі.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що районний суд дійшов до помилкового висновку про те, що вона порушила митні правила, оскільки нормами Національного Банку України, на які посилається суд в постанові, в залежності від суми, яка переміщується, встановлюються не обмеження щодо ввезення на митну територію України та вивезення за межі митної території України валютних цінностей, а порядок переміщення їх через митний кордон України, у тому числі, особливості декларування валютних цінностей (зокрема, визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню). Митницею не доведено те, що валюта, яка нею переміщувалася, підпадає під випадки, встановлені законами України, що регулюють відносини у сферах забезпечення національної безпеки, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, тощо, отже апелянт вважає, що, на переміщувану нею валюту у розмірі 13 290 доларів США, ніяких обмежень законодавством України не встановлено і ця валюта не може вважатися обмеженою та не підлягає конфіскації, оскільки у неї є документи, що підтверджують законність походження валюти, яка нею переміщувалася. Також ОСОБА_1 , вважає, що відповідальність за порушення здійснення валютних операцій передбачена не МК України, а саме, КУПАП, оскільки ст. 16 Закону України «Про валюту та валютні операції» внесено зміни в статтю 162-1 КУпАП, якими передбачено, що порушення порядку здійснення валютних операцій тягне за собою накладення штрафу, а конфіскація валюти не передбачена.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити, її захисник Ткаченко О. В., також підтримав доводи апеляційної скарги та наголосив на тому, що питання переміщення валюти через митний кордон України регулюються Законом України «Про валюту і валютні операції», вважає, що митниця та суд формально підійшли до справи, не врахувавши, що в даному випадку не можна застосовувати конфіскацію валюти, оскільки доведено законність походження коштів, ОСОБА_1 є суб`єктом підприємницької діяльності, здає в оренду будинок, кошти, які вона перевозила через кордон, це легальний дохід від її діяльності, тож в даному випадку суд мав би обмежитися штрафом. Крім того захисник вказав, що ОСОБА_1 є переміщеною особою, матір`ю одиначкою, дохід, отриманий нею за здачу будинку в оренду, є її заробітком, тож застосування конфіскації валюти є втручанням в право особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, на та повагу власності.

В судовому засіданні представник митниці Ковташ Д.М. заперечував проти задоволення апеляційної скарги та наполягав на тому, що ОСОБА_1 порушила встановлений порядок проходження «зелений коридор», її вина доведена, тож вважав, що суд першої інстанції прийняв обґрунтоване рішення про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу та застосував конфіскацію валюти.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши ОСОБА_1 , пояснення її представника - Ткаченко О. В . , прийнявши до уваги доводи представника Одеської митниці ДФС, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Оцінка доказів, у відповідності до ст.252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно зі ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови.

Положеннями ст.251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, іншими документами.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, обов`язок суду з`ясовувати при розгляді справи про адміністративне правопорушення: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 471 МК України адміністративним правопорушенням являється порушення встановленого порядку проходження митного контролю в зонах спрощеного митного контролю, тобто переміщення через митний кордон України особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження (проїзд) через «зелений коридор», товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, або товарів в обсягах, що перевищують неоподатковану норму переміщення через митний кордон України.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , яка відбувала з України до Туреччини рейсом №717 сполученням «Одеса-Стамбул», 27.03.2019 року о 10:50 год. проходила митний контроль в зоні діяльності митного поста «Міжнародний аеропорт «Одеса» Одеської митниці ДФС, по смузі «зелений коридор», під час митного огляду буз ознак приховування у неї було виявлено грошові кошти у сумі 13290 доларів США.

Обрання «зеленого коридору» вважається заявою громадянина про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари, не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони та/або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території та свідчать про факти, що мають юридичне значення.

Згідно з санкцією ст.471 МК України, порушення встановленого цим Кодексом порядку проходження митного контролю тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а у разі, якщо безпосередніми предметами порушення є товари, переміщення яких обмежено, - також конфіскацію цих товарів.

Об`єктивна сторона правопорушення полягає в недекларуванні іноземної валюти при проходженні митного контролю в «зеленому коридорі», тобто, в зоні спрощеного митного контролю.

Питання щодо обмеження ввезення на митну територію України та вивезення за її межі валютних цінностей, порядку переміщення їх через митний кордон та визначення граничних сум, які підлягають письмовому або усному декларуванню, регламентовані ст.197 МК України та Інструкцією про переміщення готівки і банківський металів через митний кордон України, затвердженою постановою Правління НБУ від 27.05.2008 року № 148.

Згідно з п.1 ч.2 даної Інструкції, фізична особа має право ввозити в Україну та вивозити за межі України готівку в сумі, що не перевищує в еквіваленті 10 000 євро, без письмового декларування органу доходів і зборів.

Пунктом 7 ч. 2 даної Інструкції передбачено, що фізична особа, юридична особа несуть відповідальність за недекларування готівки і банківських металів, що переміщують через митний кордон України, відповідно до законодавства України.

Встановлено, що у ОСОБА_1 під час митного огляду без ознак приховування було виявлено грошові кошти у сумі 13 290 доларів США.

Таким чином, ОСОБА_4 порушила порядок проходження митного контролю «зеленим коридором», допустивши, таким чином, порушення митних правил, відповідальність за яке встановлено ст. 471 МК України.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дотримавшись вимог ст. 280 КУпАП, вірно прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_4 ознак порушення митних правил, передбачених ст. 471 МК України, що підтверджується зібраними у справі доказами, та обґрунтовано застосував до ОСОБА_4 адміністративне стягнення у виді штрафу.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновками районного суду в частині застосування до ОСОБА_4 адміністративного стягнення у вигляді конфіскації валютних цінностей з огляду на таке.

Частиною 4 ст. 197 МК України передбачено, що обмеження щодо ввезення на митну територію України та вивезення за межі митної території України валютних цінностей, а також порядок переміщення їх через митний кордон України, у тому числі особливості декларування валютних цінностей (зокрема, визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню), можуть встановлюватись Національним банком України.

На виконання цього положення закону, Інструкцією НБУ «Про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України», яка затверджена постановою НБУ від 27.05.2008 року №148 зі змінами та доповненнями, внесеними постановою НБУ від 25.07.2012 року №312, визначено максимальну суму (еквівалент 10000 Євро), яка може переміщуватись фізичними особами через митний кордон України без декларування.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно з ст. 9 Конституції України, а також ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори» від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є часткою національного законодавства України. Також передбачається, що якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. Тобто в такому випадку міжнародно - правові норми мають пріоритетне значення.

17.07.1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію «З захисту прав і основних свобод людини», а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, a також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

При розгляді цієї справи у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права.

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції не обмежує право держави вводити в дію закони, які вона вважає необхідними для забезпечення контролю за користуванням майном або для забезпечення сплати податків, зборів або штрафів, тобто регулювати на законодавчому різні випадки, за наявності яких, особа може бути позбавлена своєї власності, є правом держави.

Судова практика у справах даної категорії в Україні, в тому числі Одеському апеляційному суді (Апеляційному суді Одеської області), не була однозначною, адже її аналіз показує, що судами у аналогічних випадках приймалися рішення як про конфіскацію валютних цінностей, так і про відмову у такій конфіскації.

Натомість, апеляційний суд враховує рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Садоча проти України» від 11.07.2019 року, яке ухвалене саме на підставі розгляду даної категорії справ.

Зокрема, у п.25 зазначеного рішенні Європейський Суд з прав людини констатував, що зобов`язання декларувати на митниці грошову суму, що перевищує 10000 євро, викладено у Інструкції, прийнятій Національним банком України. Компетенція Національного банку з цього питання була згадана в ст. 97 Митного кодексу. Суд вважає, що відповідні правила були сформульовані з достатньою точністю і, таким чином, задовольнили якісну вимогу передбачуваності. Суд зазначає також, що, згідно з українською законодавчою базою даних, доступною на веб-сайті українського парламенту, Інструкцію було опубліковано в Офіційному віснику України №43 від 23 червня 2008 року і таким чином було забезпечено доступ громадськості до змісту цього документа. Той факт, що Постанова Національного банку, який затвердив Інструкцію, не була законом у формальному сенсі, не змінює вищезгадану оцінку, оскільки поняття закону, передбачене Конвенцією, також має автономне значення, яке може включати підзаконні акти. Тому Суд переконаний, що втручання у право власності заявника було засноване на законі, як того вимагає стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Вирішуючи питання, чи було завдяки втручанню забезпечено необхідний справедливий баланс між захистом права власності та вимогами загального інтересу суспільства, враховуючи свободу розсуду, що надається державі відповідачу у цій сфері, відповідно до п. 27 зазначеного рішення, суд визнав, що необхідний баланс не буде досягнуто, якщо відповідний власник майна буде змушений нести «особистий та надмірний тягар». До того ж, незважаючи на те, що другий абзац статті 1 Протоколу № 1 не містить чітких процесуальних вимог, Суд повинен розглянути питання про те, чи загалом надавав судовий розгляд заявнику розумну можливість звернутися з його справою до компетентних органів для того, щоб вони могли встановити справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами.

При цьому, п.п. 30-32 згаданого рішення передбачає, що немає жодних ознак того, що він навмисно прагнув обійти митні правила. Уряд не заперечував, що заявник не заперечував під час перевірки безпеки, що він має готівку. Той факт, що українська влада не порушила кримінальну справу проти заявника, також свідчить про те, що вони визнали відсутність намірів обманювати їх з боку заявника і що, застосовуючи до нього конфіскацію, органи влади не намагалися запобігти будь-яким іншим незаконним діям, такі як відмивання грошей, торгівля наркотиками, фінансування тероризму або ухилення від сплати податків. Гроші, які перевозив заявник, були отримані на законних підставах, і йому було дозволено вивезти їх з України, якби він заявив про це митним органам. Звідси випливає, що єдиною незаконною (але не кримінальною) поведінкою, у якій можна було б звинуватити його, була його нездатність подати митним органам письмову заяву про те, що він перевозив таку суму грошей через кордон.

Суд наполягає на тому, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення, а санкція - тяжкості правопорушення, для покарання за який вона призначається, - у цій справі, невиконання вимоги щодо декларування.

Справді, конфіскована сума була значною для заявника. Проте, немає жодних доказів того, що заявник міг би завдати будь-якої серйозної шкоди державі: він не ухилявся від сплати митних зборів або будь-яких інших зборів і не завдав будь-яку іншу майнову шкоду державі, тому, на думку Суду, конфіскація всієї не задекларованої суми грошей наклала на заявника індивідуальний та надмірний тягар і була непропорційною до вчиненого правопорушення. Отже, було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Системний аналіз наведеного рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Садоча проти України» від 11.07.2019 року та розглядаємої справи показує, що ці справи по суті є ідентичними, а отже, рішення національного суду має відповідати правовій позиції рішення Європейського Суду з прав людини.

Згідно з зазначеним рішенням ЄСПЛ, судове рішення, яким застосовується конфіскація майна, є втручанням в право особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, на повагу власності.

Згідно з Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції з захисту прав людини, кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В даному випадку майном правопорушника є грошова сума в доларах США, яка, на думку представника митниці, підлягає конфіскації.

За таких обставин конфіскація є втручанням в право особи на повагу власності і, відповідно, має бути застосована ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з захисту прав людини.

Перша і найбільш важлива вимога зазначеної правової норми полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на повагу власності має бути законним. Також передбачається, що держава уповноважена здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення виконання законів.

Питання про те, чи буде досягнута справедлива рівновага між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи, має значення лише при умові, що таке втручання відповідає вимогам закону і не є безпідставним.

Об`єктивна сторона правопорушення, яке вичинив правопорушник, полягає в недекларуванні іноземної валюти при проходженні митного контролю в «зеленому коридорі», тобто в зоні спрощеного митного контролю, відповідальність за що передбачена ст. 471 МК України.

Що стосується загального інтересу, якому могло слугувати таке втручання Європейський суд зазначив, що держави мають законний інтерес і в той же час обов`язок вживати заходи в цілях виявлення та контролю руху готівкових коштів через кордони, оскільки значні суми готівки можуть використовуватись для легалізації незаконних доходів, торгівлі наркотиками, фінансування тероризму, вчинення тяжких фінансових злочинів.

Загальна вимога про декларування, яка розповсюджується на будь - яку особу, що перетинає кордон держави, попереджує прихований ввіз та вивіз грошових коштів з країни і конфіскаційна міра, яку тягне недекларування грошових коштів митному органу, є частиною загальної регулятивної системи, передбаченої для боротьби з подібними правопорушеннями.

Крім того, сума, яка може бути законно ввезена, чи фізично переміщена через український митний кордон, в принципі не обмежена, обмежена лише сума (10 000 євро), яка може бути ввезена без письмового декларування.

При визначенні адміністративного стягнення, якому підлягає правопорушник, суд має врахувати ступінь суспільної небезпеки правопорушення, ступінь провини, ставлення до вчиненого, майновий стан, а також, обставини, які пом`якшують відповідальність, щире каяття, а також факт, що грошові кошти мають легальне походження.

Апеляційний суд вважає, що представником особи надано достатньо доказів на підтвердження легальності походження грошових коштів, які переміщувалися через митний кордон, зокрема, виписка за картковим рахунком клієнта банку «Укрсіббанк», де зазначено, що вказані кошти у сумі 128085,00 грн. проводилися легально через банк шляхом поповнення готівки третіми особами, як плата за оренду приміщення, ОСОБА_1 має статус фізичної особи - підприємця та на законних підставах здає в оренду приміщення і отримує за це грошові кошти.

Таким чином, застосовуючи додаткове покарання у вигляді конфіскації валюти, суд фактично не залишить особі доходу, який вона заробила в установленому законом порядку своїм трудом і яка є єдиним його доходом. Крім того, суд враховує той факт, що конфіскація зазначених коштів позбавить ОСОБА_1 , яка має статус внутрішньо переміщеної особи, і її сім`ю належного матеріального забезпечення.

Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення. Зокрема, в даному випадку, правопорушник не дотримався вимог, щодо внесення відомостей до митної декларації, а не вчинив будь - якого іншого правопорушення, яке можна припустити (наприклад, відмивання грошей або ухилення від сплати мита податків, тощо).

Крім того, сума, яку митний орган вимагає конфіскувати у правопорушника є для нього значною, а шкода, яку він потенційно міг завдати органам влади - незначна, оскільки він не ухилився від сплати мита та інших зборів і не завдав державі ніякої шкоди.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Керуючись однією з аксіом судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права», суд вважає, що конфіскацію в даному випадку можна було б застосувати в разі відшкодування майнової шкоди, завданої державі, однак вона не зазнала ніяких збитків внаслідок невнесення правопорушником відомостей до митної декларації.

Таким чином, конфіскація всієї незадекларованої суми грошей накладе на особу індивідуальний та надмірний тягар і буде непропорційною до вчиненого правопорушення, отже, буде порушено статтю 1 Протоколу №1 до Конвенції. Такого висновку дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні «Садоча про ти України».

Винність правопорушника підтверджується зібраними у справі доказами, а саме: протокол про порушення митних правил, доповідною запискою інспектора митниці, поясненням правопорушника та наданими доказами легальності походження грошей, описом вилученої валюти.

Провадження у справах про порушення митних правил, згідно ст. 487 МК України, здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами.

На підставі вищевикладеного та враховуючи обставини, які свідчать про легальне і правомірне отримання правопорушником вилучених в нього валютних коштів, суд застосувавши міжнародно - правові норми, дійшов до висновку про не застосування до нього додаткового стягнення в вигляді конфіскації вилучених валютних коштів.

Керуючись ст. ст. 293, 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 18.06.2019 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України та накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 гривень на користь держави з конфіскацією вилучених 2 000 доларів США - змінити в частині накладення стягнення, виключити стягнення у виді конфіскації вилучених 2 000 доларів США.

Валюту, вилучену згідно протоколу про порушення митних правил №0779/50000/19 від 27.03.2019 року у розмірі 2 000 доларів США, повернути ОСОБА_1 або її законному представнику у встановленому законом порядку.

В іншій частині постанову залишити без змін.

Постанова набирає сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду Ю.І. Кравець