П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.03.19 р. місто Лисичанськ

Суддя Лисичанського міського суду Луганської області Березін А.Г., за участю адвоката ОСОБА_1, розглянувши матеріали справи, які надійшли з Головного управління Держпраці у Луганській області про притягнення до адміністративної відповідальності,

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, є ФОП, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1,

- за ч. 3 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

З протоколу про адміністративне правопорушення від 18.12.2018 року вбачається, що ФОП ОСОБА_2 допущені до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністративного єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку встановленому КМУ, що є порушенням ч.3 ст. 24 КЗпП України.

Дії ОСОБА_2 кваліфіковані за ч.3 ст. 41 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення № ЛГ705/35/АВ/П/ПТ від 18.12.2018 року є висновки інспектора з праці ОСОБА_3, викладені в акті інспекційного відвідування від 18.12.2018 року № ЛГ705/35/АВ, щодо наявності ознак трудових відносин за цивільно-правовими угодами, укладеними ФОП ОСОБА_2 з ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Отже, інспектором з праці прийнято рішення, що мали місце не цивільно-правові, а саме трудові договори.

Разом з тим, між ним, як ФОП, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фактично існували відносини іншого характеру, тому наявність однієї чи навіть кількох ознак трудового договору не дає підстав вважати, що між сторонами укладено трудові договори.

Тим більше, ст. 205 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, прийняття рішення, що мав місце не цивільно-правовий, а саме трудовий договір, може лише суд, а Головне управління Держпраці та його посадові особи не наділені повноваженнями тлумачити на славний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимого цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже в даному випадку вирішальною є воля сторін договору, які є вільними у своєму виборі щодо форми правовідносин, і на свій власний розсуд мають право визначати вид договору між собою.

Його дії, як ФОП, щодо укладання даних договорів не можуть бути розцінені, як фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору, що свідчить про відсутність в його діях ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 41 КУпАП.

Вислухавши пояснення ОСОБА_2 та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Ст. 62 Конституції України закріплює принцип судочинства - презумпцію невинуватості, відповідно до якого особа, яка притягується до відповідальності може бути визнана винною і покараною лише за умови, якщо її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена рішенням суду. Державні органи не мають права перекладати обов'язок доказування на особу, яка притягується до відповідальності. Усі сумніви щодо доведеності вини особи, тлумачаться на її користь.

Згідно ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно дост. 251 КУпАП- доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь - які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Положеннями ст.252 цього Кодексу зазначено, що орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України»,ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обовязкова до застосування судами як джерело права.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстроковим судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його права та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що допустимість доказів є прерогативою національного права і за загальним правилом, саме національні суди уповноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а також збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

З урахуванням наведеного, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, а також те, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 41 КУпАП, з огляду на те, що цивільно-правові договори укладені ФОП ОСОБА_2 з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідають вимогам законодавства України, а саме ст. ст. 901-907 ЦК України, не скасовані судом, та не можуть бути розцінені, як фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору, що свідчить про відсутність в його діях ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 41 КУпАП.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 41 ч.3, 221, 247, 284, 289, 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення передбачене ч.3 ст. 41 КУпАП у відношенні ОСОБА_2 закрити в звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Луганського апеляційного суду через Лисичанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: А.Г.Березін