Справа №: 486/1157/19 Провадження № 3/486/558/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2019 року м.Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді Далматової Г.А.,

при секретарях Коршак О.В., Деменко К.Л.

за участю прокурорів Кучерявого В.В., Свінтковської В.В.

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

захисника Конограй М.В.,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла від Управління захисту економіки в Миколаївській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Радомишль Житомирської області, що обіймає посаду Южноукраїнського міського голови, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,

за ч.1 ст. 172-7 та ч.2 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

10.07.2019 року до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області надійшло два протоколи відносно ОСОБА_1 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-7 КУпАП та адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-7 КУпАП.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення №183 від 24 червня 2019 року ОСОБА_1 з 12.11.2015 року обіймає посаду Южноукраїнського міського голови, є посадовою особою місцевого самоврядування, відповідно до пп.в) п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» відноситься до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції».

Рішенням Южноукраїнської міської ради від 07.06.2018 року повноваження ОСОБА_1 як міського голови було достроково припинено, вказане рішення було оскаржено до Миколаївського окружного адміністративного суду. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.02.2019 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді Южноукраїнського міського голови, стягнуто на його користь заробітну плату за один місяць в розмірі 28473,20 грн., в цих частинах рішення підлягало негайному виконанню. Також на користь ОСОБА_1 було стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 226361,94 грн. Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду було оскаржено в апеляційному порядку, станом на день складання протоколу про адміністративне правопорушення законної сили не набрало.

На сесії Южноукраїнської міської ради Миколаївської області 05.03.2019 року під головуванням ОСОБА_1 відповідно до затвердженого порядку денного розглядалося питання «Про бюджет м.Южноукраїнська на 2019 рік». Під час виступу доповідача Гончарової ОСОБА_2 .О. міський голова, будучи обізнаним у числових показниках складових частин бюджету, приймав активну участь в обговоренні, поставив на голосування проект рішення із запропонованими додатками та проголосував за його прийняття.

Проте до проекту бюджету в частині видатків була включена сума 311000 грн. на виплату міському голові компенсації за рішенням суду. Таким чином, міський голова ОСОБА_1 , дійшовши передчасного висновку щодо доцільності резервування виплат на свою користь, опинився в умовах виникнення реального конфлікту інтересів. Більше того, в умовах реального конфлікту інтересів міський голова вчинив дії, спрямовані на задоволення приватного інтересу, а саме голосував за прийняття бюджету, до складових частин якого включено виплати на відшкодування його позовних вимог за час вимушеного прогулу. Таким чином ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.172-7 КУпАП.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення №194 від 24.06.2019 року, перебуваючи у вищезазначених умовах на засіданні сесії Южноукраїнської міської ради 05.03.2019 року ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-7 КУпАП, оскільки достовірно знаючи про реальний конфлікт інтересів, а саме передчасне резервування виплат на свою користь із бюджету, хоча рішення суду не набрало законної сили, не повідомив колегіальний орган про наявність реального конфлікту інтересів.

Постановою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 серпня 2019 року справи про адміністративні правопорушення за протоколами №183 та №194 об`єднані в одне провадження.

Прокурор вважає, що в судовому засіданні знайшло підтвердження того, що ОСОБА_1 був обізнаний з питань, що піднімались на 44 сесії, його вина у вчиненні адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, знайшла підтвердження.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав, суду пояснив, що він є інженером за освітою і йому не відомий механізм нарахування виплат компенсацій за рішеннями суду. В його обов`язки відповідно до ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» водить підписання порядку денного сесії. Він не знав, що голосування стосувалось виплат йому сум за рішенням суду про поновлення його на роботі та стягнення заробітної плати, оскільки питання щодо виконання рішення суду за його позовом не ставилось і не проголошувалось окремо, а заявити про конфлікт інтересів під час сесії та не голосувати не важко. Приватного інтересу під час голосування за бюджет на 2019 рук він не мав, хоча голосував «за». Проект рішення про затвердження бюджету складався ще в січні 2019 року. І в проекті бюджету в частині видатків на виконання рішення суду зазначена сума значна більша, ніж ухвалено у рішенні суду стягнути на його користь. Він не приймав участь у складанні проектів і засіданнях бюджетних комісій. Те, що у бюджет закладено видатки на компенсацію судового рішення саме на його користь, він не знав, оскільки обговорювалося питання резервування коштів на виплати за рішеннями судів взагалі, особливу увагу приділяли взаємовідносинам з ДП НАЕК «Енергоатом» ВП «Южно-Українська АЕС», оскільки саме такий спір розглядався у судовому порядку на момент розгляду бюджету. Опитані під час складання протоколу свідки мають упереджене ставлення до нього.

Захисник Конограй М.В. в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 не знав і не міг знати щодо виділення йому коштів у проекті бюджету на 2019 рік, що був складений у грудні 2018 року. В додатках до протоколу немає інформації щодо голосування саме за виділення йому коштів, оскільки проект розсилався депутатам, а не міському голові. ОСОБА_3 не міг чути розпоряджень ОСОБА_1 щодо резервування коштів для виплати за рішенням суду про поновлення на роботі за обставин вказаних у поясненні, оскільки у виконавчому комітеті внутрішній документообіг документів для міського голови здійснюється через канцелярію, а не передається безпосередньо посадовою особою міському голові. Копії документів, доданих до протоколу завірені не відповідно до вимог Правил організації діловодства. Пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є поясненнями з чужих слів і не можуть використовуватись як доказ у світлі рішень ЄСПЛ. 311 тис грн., зарезервовані у бюджеті це виплати ОСОБА_1 за вимушений прогул за рішенням суду помножене на 1,22 єдиний соціальний внесок, а тому розмови ОСОБА_1 про резервування більшої суми, ніж зазначена у рішенні суду з урахуванням виплат після апеляційного оскарження рішення, відбутися не могло. Вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, крім того 08 липня 2019 року сплинув строк притягнення його до адміністративної відповідальності.

Суд, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, приходить до наступного.

ОСОБА_1 на підставі рішення Южноукраїнської міської ради №2 з 12.11.2015 року обіймає посаду Южноукраїнського міського голови. Рішенням Южноукраїнської міської ради №1185 від 07.06.2018 року повноваження ОСОБА_1 як міського голови було достроково припинено. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.02.2019 року у справі №814/1558/18 ОСОБА_1 було поновлено на посаді Южноукраїнського міського голови, стягнуто на його користь заробітну плату за один місяць в розмірі 28473,20 грн., стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 226361,94 грн. Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць підлягало негайному виконанню, проте також воно було оскаржене в апеляційному порядку і станом на 05.03.2019 року законної сили не набрало.

На сесії Южноукраїнської міської ради 05.03.2019 року ОСОБА_1 оголосив частину рішення Миколаївського окружного адміністративного суду про поновлення його на посаді, засідання проводилося під його головуванням, відповідно до порядку денного розглядалося питання про затвердження бюджету м.Южноукраїнська на 2019 рік. Згідно аудіозапису, наданого правоохоронними органами, доповідачем ОСОБА_6 при оголошенні видатків бюджету було зазначено в тому числі «виплати за рішеннями судів в сумі 311000 грн». Також аудіозаписом та протоколом сесії зафіксовано обговорення резервування можливих витрат на виконання рішень судів з метою уникнення арешту рахунків, в якому брали участь ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . При цьому обговорювалася можливість ведення переговорів з ДП НАЕК «Енергоатом» та зменшення суми зарезервованих коштів, також окремо була зазначена можливість перерозподілу резерву у випадку, якщо суми, що підлягають стягненню за рішенням суду, зменшуватимуться або взагалі будуть відсутні.

Суд критично ставиться до пояснень ОСОБА_1 щодо необізнаності у сумах видатків, запланованих у бюджеті взагалі, оскільки матеріали були надані усім присутнім, що було озвучено доповідачем і зафіксовано аудіозаписом.

Міський голова як посадова особа місцевого самоврядування згідно пп.в) п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» відноситься до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції».

Відповідно до статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані: вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про запобігання корупції» під потенційним конфліктом інтересів розуміють наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Аналіз термінів «потенційний інтерес» та «реальний інтерес», які містяться у Законі України «Про запобігання корупції», визначений у висновку науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В. М. Корецького НАН України від 29 квітня 2016 року № 126/50-е і використовується Верховним Судом при розгляді відповідних справ (постанова №754/376/18 від 04.09.2019 року).

Так, потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється лише наявність існування приватного інтересу особи, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень. Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчинення дії, який повинен мати об`єктивний вираз, а також часовий взаємозв`язок між прийняттям рішення та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому.

Приватний інтерес згідно зі статтею 1 Закону України «Про запобігання корупції» є будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

При цьому приватний інтерес не обмежується фінансовими чи матеріальними інтересами або тими інтересами, які дають службовій особі пряму особисту вигоду, в тому числі неправомірну.

Потенційний конфлікт інтересів, як і реальний конфлікт інтересів має три складові: перша складова - це наявність у особи повноваження, які можуть бути використані для задоволення приватного інтересу; друга складова - це наявність у особи приватного інтересу в тій сфері, в якій він виконує зазначені вище повноваження; третя складова - це ризик впливу приватного інтересу державного службовця на об`єктивність чи неупередженість прийняття ним рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених обов`язків та повноважень в майбутньому.

На відміну від реального конфлікту інтересів при потенційному конфлікті суперечність між приватним інтересом і службовими повноваженнями існує так само, як при реальному, різниця ж полягає в тому, що у випадку потенційного конфлікту приватний інтерес може вплинути на об`єктивність прийняття службовцем рішення чи вчинення діянь лише в майбутньому при настанні певних обставин.

Виходячи із системного аналізу вказаних термінів, для встановлення факту реального конфлікту інтересів необхідно чітко установити, що а) приватний інтерес наявний, б) він суперечить службовим чи представницьким повноваженням і в) така суперечність реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій. Для встановлення ж наявності факту прийняття рішення в умовах реального конфлікту інтересів, у тому числі і для кваліфікації рішення як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, необхідно також встановити наявність обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, як 1) наявність факту приватного інтересу, який має бути чітко сформульований (артикульований) та визначений; 2) наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, у чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення; 3) наявність повноважень на прийняття рішення; 4) наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на об`єктивність або неупередженість рішення.

Без наявності хоча б одного із зазначених фактів із цієї сукупності реальний конфлікт інтересів не виникає, а тому встановлення таких обставин в обов`язковому порядку має бути відображено у протоколі про адміністративне правопорушення.

При дослідженні письмових матеріалів судом встановлено, що у додатках до рішення про затвердження бюджету, які є його невід`ємною частиною, відсутня графа, де б окремо була виділена грошова сума на виконання рішення суду на користь ОСОБА_1 .

Суд критично ставиться до пояснень осіб, опитаних під час складання протоколу, оскільки із наданих письмових доказів вбачаються вкрай напружені відносини в Южноукраїнській міській раді між усіма посадовими особами, а з урахуванням кількості скарг, позовів, спростувань, звернень, актів тощо, суд вважає показання свідків емоційними, упередженими та необ`єктивними.

Ні з протоколу сесії, ні з аудіозапису, ні з наданих суду письмових доказів не вбачається, що під час засідання проводилося обговорення виконання рішення суду на користь ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та виділення для цього окремих коштів, голосування за бюджет було проведено в цілому, в тому числі і за виділення коштів на матеріальне забезпечення бюджетних установ.

При цьому необхідно зазначити, що будь-якого конкретного порядку, який би встановлював чіткий і для усіх заінтересованих осіб (місцевої громади) зрозумілий механізм нарахування заробітної плати з усіма її складовими, в тому числі і за рішенням суду, окремим посадовим особам місцевого самоврядування, чинним законодавством України не передбачено.

Незважаючи на викладену законодавчу прогалину, відсутні з цього приводу і жодні роз`яснення НАЗК, який є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом і забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, до повноважень якого відповідно п. 15 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про запобігання корупції» й належить у першу чергу надання роз`яснень, методичної та консультаційної допомоги з питань застосування актів законодавства з питань етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та прирівняних до них осіб.

У протоколах про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, складених стосовно ОСОБА_1 , також відсутнє конкретне посилання, у якій спосіб депутати місцевих рад та посадові особи місцевого самоврядування повинні діяти, щоб мати можливість виконувати свої посадові обов`язки, заздалегідь планувати ризики для фінансового забезпечення громади, розглядати питання стосовно своєї заробітної плати, й не бути при цьому суб`єктом правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-7 і ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

Чітке і недвозначне викладення такого порядку у межах своїх повноважень НАЗК як центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом і є одним із видів правового (правозастосовного) регулювання цих суспільних відносин, на які поширюється Закону України «Про запобігання корупції», оскільки на теперішній час відсутній необхідний «обсяг» і деталізація відповідних положень нормативно-правових (загальних) чи/або піднормативних (індивідуальних) актів, що регламентують такі спірні питання як виплати посадовим особам місцевого самоврядування, що у свою чергу повинно наповнювати адміністративно-правову норму більш конкретним змістом. При цьому нормативне правове регулювання - це регламентація загальних суспільних відносин правовими нормами, закріпленими у нормативно-правових актах та інших формах права, які розраховані на багаторазове застосування за наявності передбачених ними обставин. Обсяг суспільних відносин, на які поширюється нормативне регулювання, є кількісно невизначеним; коло осіб не окреслене персонально; часові межі дії норм чітко не встановлені; охоплює законодавче і підзаконне регулювання.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, запобігання правопорушенням, виховання громадян в дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст.280 КУпАП суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративні відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст.252 КУпАП оцінка доказів при розгляді справ про адміністративні правопорушення ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи у їх сукупності.

В силу ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Підставою адміністративної відповідальності є наявність у вчиненому особою діянні всіх ознак складу правопорушення, передбаченого Законом, тобто наявність усіх необхідних елементів об`єктивних та суб`єктивних ознак, які характеризують дане діяння як адміністративне правопорушення. Склад адміністративного правопорушення - це сукупність встановлених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак, що характеризують діяння як адміністративне правопорушення (проступок). До складу адміністративного правопорушення входять ознаки, які характеризують об`єкт, об`єктивну і суб`єктивну сторони та суб`єкта правопорушення.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Так, у справі «Лучанінова проти України» (рішення від 9 червня 2011 року (Заява № 16347/02), що стосувалося провадження у справі про адміністративне правопорушення, ЄСПЛ розцінив його як кримінальне для цілей застосування Конвенції - п.39 Рішення.

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 р. та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 р., ратифікованою Україною 17.97.1997 р. передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Аналогічна норма міститься й в ст.62 Конституції України.

Одним із основоположних аспектів права особи на справедливий судовий розгляд, закріплений у статті 6 Конвенції, є принцип правової визначеності, основу якого утворює концепція передбачуваності. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серков проти України» від 07.11.2011 року, заява № 39766/05 зазначив: «34. Ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні. 35. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються враховуючи зміни у повсякденній практиці».

При цьому, у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Рішення від 2 грудня 2010 року, Заява № 30856/03) ЄСПЛ наголосив, що: «43. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам. Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені, його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності».

Правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях. Так, згідно п.4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України). Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005). Принцип правової визначеності означає, що "обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки".

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і її поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №223-943/0/4-17 від 22.05.2017 року «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією» зазначив, що суб`єктивна сторона правопорушень, передбачених ст.172-6 КУАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності, об`єктивна сторона складу цього адміністративного правопорушення повинна мати активну форму прояву.

Оцінюючи зібрані і досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що правова невизначеність не дає підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності. Зібраними доказами не доведено наявність умислу ОСОБА_1 на вчинення правопорушень передбачених ч.1 та ч.2 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (суб`єктивна сторона), а тому, відповідно до п.1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження по справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись п. 1 ст. 247, ст. 283, п. 3 ст. 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 172-7, ч.2 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Южноукраїнський міський суд Миколаївської області, протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Южноукраїнського міського суду Г.А. Далматова