"26" квітня 2019 р. Справа № 363/1192/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2019 року м. Вишгород

Суддя Вишгородського районного суду Київської області Баличева М.Б., розглянувши матеріали справи про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-8 Кодексу України, відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, має вищу освіту, яка працює на посаді голови Дніпровського районного суду м. Києва, робоча адреса: 02000, м. Київ, вул. Івана Сергієнка, 3, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Київського апеляційного суду від 07 березня 2019 року матеріали про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-8 КУпАП відносно голови Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 направлені для розгляду за підсудністю до Вишгородського районного суду Київської області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 березня 2019 року обрано головуючого суддю Баличеву М.Б.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 28.02.2019 року, який складений прокурором Генеральної прокуратури України молодшим радником юстиції Божко О.С., встановлено, що 04.12.2018 року за вих.. № 15/4-32795-14 до Дніпровського районного суду м. Києва прокурором Генеральної прокуратури України молодшим радником юстиції Божко О.С. письмову вимогу в порядку ст. ст. 36, 93 КПК України про надання інформації та належним чином завірених копій документів, а саме: якими документами у тому числі виданими Дніпровським районним судом м. Києва, станом на 19.02.2014 рік регламентувалось внесення змін (налаштування) до програми електронного документообігу цього суду «Д-3»? кого з працівників Дніпровського районного суду м. Києва та якими документами станом на 19.02.2014 рік було уповноважено вносити зміни (робити налаштування) до програми електронного документообігу цього суду «Д-3», зокрема здійснювати автоматизований розподіл справ, змінювати спеціалізації суддів, визначати слідчим суддею, тощо? Посадові обов'язки працівників Дніпровського районного суду м. Києва, яких станом на 19.02.2014 рік було уповноважено вносити зміни (робити налаштування) до програми електронного документообігу цього суду «Д-3»? скільки разів у період з 01.01.2014 року по 20.02.2014 рік та коли саме були проведені збори суддів Дніпровського районного суду м. Києва, хто на них був присутній, окрім суддів, а також, які рішення на них були прийняті? До цієї вимоги прокурором Божко О.С. було долучено копію постанови Генерального прокурора України Луценко Ю.В. про зміну групи прокурорів від 21.11.2018 року на підтвердження своїх процесуальних повноважень прокурора у кримінальному провадженні № 0000020. Вказана вимога 07.12.2018 року надійшла до Дніпровського районного суду м. Києва. Відповіді на вказану вимогу прокурором Божко О.С. отримано не було, у зв'язку із чим 14.12.2018 року за вих. № 15/4-32795-14 останнім повторно направлено до Дніпровського районного суду м. Києва письмову вимогу про надання зазначених у вимозі від 04.12.2018 року за вих. № 15/4-32795-14 інформації та належним чином завірених копій документів, в якій додатково було роз'яснено вимоги чинного кримінально процесуального законодавства України, повідомлено про обов'язок виконання цих вимог та роз'яснено, що невиконання цих вимог прокурора, якими також є вимога від 04.12.2018 року за вих. № 15/4-32795-14 та повторна вимога від 14.12.2018 року зам вих. № 15/4-32795-14, тягне з собою адміністративну відповідальність, передбачену ст. 185-8 КУпАП. Вказана повторна вимога надійшла до Дніпровського районного суду м. Києва 14.12.2018 року, однак виконано її не було, запитувану інформацію та документи не надано, про що свідчить лист Дніпровського районного суду м. Києва від 19.12.2018 року за вих. № 5/7648/2018 за підписом голови Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1

В подальшому, прокурором Божко О.С. 16.01.2019 року за вих.. № 15/5-32795-14 до Дніпровського районного суду м. Києва направлено письмову вимогу в порядку ст. ст. 36, 93 КПК України про надання належним чином завіреної копії наказу керівника апарату Дніпровського районного суду м. Києва про роботу з програмою електронного документообігу «Д-3», погодженого головою цього суду, яким станом на 19.02.2014 року надано доступ до програми електронного документообігу вказаного суду «Д-3», серед інших, головному спеціалісту з інформаційних технологій Дніпровського районного суду м. Києва Боженку В.І., а також належним чином завіреної копії листа ознайомлення з цим наказом.

Вказана вимога надійшла до Дніпровського районного суду м. Києва 16.01.2019 року, однак її виконано не було, запитувані документи надані не були, про що свідчить лист від 23.01.2019 року за вих.. № 5/525 за підписом голови Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1

Після цього, прокурором Божко О.С. 07.02.2019 року за вих. № 15/5-32795 - 14 до Дніпровського районного суду м. Києва направлено письмову вимогу в порядку ст. ст. 36, 93 КПК України про повідомлення прокурора Божко О.С., яким наказом голови Дніпровського районного суду м. Києва інформація, яка міститься в документах, копії яких запитувалися у раніше направлених до цього суду вимогах прокурора Божко О.С. від 04.12.2018 року, 14.12.2018 року, від 16.01.2019 року віднесена до інформації з обмеженим доступом, а також направлення прокурору Божко О.С. належним чином завіреної копії вказаного документу.

У відповідь на вказану вимогу прокурором Божко О.С. 27.02.2019 року отримано відповідь від 18.02.2019 року з Дніпровського районного суду м. Києва за підписом голови цього суду ОСОБА_1 про те, що інформація, яка міститься в документах, копії яких запитувались раніше прокурором Божко О.С. не віднесена до інформації з обмеженим доступом.

Враховуючи викладене, прокурор Генеральної прокуратури України Божко О.С. вважає, що голова Дніпровського районного суду м. Києва порушуючи вимоги ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 36 КПК України, не виконала законні вимоги прокурора від 04.12.2018 року за вих. № 15/4-32795-14, 14.12.2018 року зам вих. № 15/4-32795-14, 16.01.2019 року за вих. № 15/5-32795-14 стосовно надання необхідної інформації та належним чином завірених копій ряду документів, які мають важливе значення для кримінального провадження № 0000020, за що передбачена адміністративна відповідальність до ч. 1 ст. 185-8 КУпАП.

Частиною 1 статті 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Прокурор Генеральної прокуратури України Божко О.С. у судовому засіданні протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності підтримав повністю, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у протоколі про адміністративне правопорушення від 28.02.2019 року та просив суд визнати винною ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 185-8 КУпАП та застосувати до неї покарання в межах санкції статті за якою вона притягується.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, на адресу суду надала письмові пояснення по справі, які містяться в матеріалах справи, в яких просила провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно неї за ч. 1 ст. 185-8 КУпАП закрити у зв'язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, оскільки Дніпровський районний суд м. Києва жодного разу не відмовлявся надати запитувані прокурором документи у разі дотримання останнім процедури з даного питання регламентованої КПК України. Крім того, на адресу суду надала клопотання про розгляд справи без її участі, в якому письмові пояснення повністю підтримала.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що він є прокурором відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим управлінням спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, надав пояснення з приводу того, що він був свідком того, як голова Дніпровського районного суду м. Києва, як посадова особа, не виконала законних вимог прокурора Генеральної прокуратури України Божко О.С. щодо надання інформації щодо обставин можливого умисного внесення 19.02.2014 року службовою особою, яка має право доступу до автоматизованої системи документообігу Дніпровського районного суду м. Києва, за попередньою змовою групою осіб, неправдивих відомостей до цієї системи. Вимоги прокурора головою Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 не виконано, у зв'язку із чим прокурором був складений протокол про адміністративне правопорушення.

Суд, вислухавши прокурора Божко О.С., пояснення свідка ОСОБА_5 та дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, письмові пояснення ОСОБА_1, письмові пояснення свідка ОСОБА_5, письмові докази у справі, приходить до висновку про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 у зв'язку з відсутністю в діях останньої складу адміністративного правопорушення з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 185-8 КУпАП, зокрема, невиконання посадовою особою законних вимог прокурора - тягне за собою накладення штрафу від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Разом з тим, дана стаття Кодексу про адміністративне правопорушення передбачає адміністративну відповідальність за невиконання посадовою особою законних вимог прокурора.

Об'єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері прокурорського нагляду здійсненні ним (прокурором) у порядку Закону України "Про прокуратуру".

Об'єктивна сторона правопорушення виражається у формі невиконання законних вимог прокурора про проведення перевірки чи ревізії діяльності підконтрольних або підпорядкованих підприємств, установ, організацій або про виділення спеціалістів для проведення такої перевірки, про подання необхідних матеріалів для них.

Обидва склади - формальні.

Суб'єкт адміністративного проступку - посадові особи підприємств, установ та організацій усіх форм власності та підпорядкування.

Суб'єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі прямого або непрямого умислу.

В протоколі про адміністративне правопорушення від 28.02.2019 року відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 185-8 КУпАП вказано, що «…голова Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 порушуючи вимоги ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 36 КПК України станом на 17:32 год. 27.02.2019 перебуваючи в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, яке розташоване в будинку 3 по вулиці Сергієнка в місті Києві, не виконала законні вимоги прокурора від 04.12.2018 за вих. № 15/4-32795-14, від 14.12.2018 за вих. № 15/4-32795-14, від 16.01.2019 за вих. № 15/5-32795-14 стосовно надання необхідної інформації та належним чином завірених копій ряду документів, які мають важливе значення для кримінального провадження № 0000020, за що передбачена адміністративна відповідальність відповідно до ч. 1 ст. 185-8 КУпАП…».

Вказані вимоги порушувалися у рамках розслідування кримінального провадження внесеного 05.02.2014 до ЄРДР за № 0000020, за фактами, серед іншого, можливого умисного внесення неправдивих відомостей до автоматизованої системи документообігу Дніпровського районного суду м. Києва, вчиненого службовою особою, яка має право доступу до цієї системи, за попередньою змовою групою осіб, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 262, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 27 ст. 340, ч. 2 ст. 28 ст. 340, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 343, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 343, ч.ч. 1, 2 ст. 364, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч.ч. 1, 2 ст. 365, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 365, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 365, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 365, ч.ч. 1, 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 366, ч.ч. 1, 3 ст. 371, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 371, ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 371, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 371, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 371, ч. 2 ст. 372, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 372, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 372, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 372, ч.ч. 1, 2 ст. 375, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 375, ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 375, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 375, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 376, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 376, ч. 2 ст. 376-1, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 376-1, ч. 2 ст. 383, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 383, ч. 2 ст. 384, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 384, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 384 КК України.

У вищевказаному протоколі прокурор Божко О.С. посилається на норми ст. 19 Конституції України, яка передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частину 1 статті 36 КПК України, яка регламентує, що прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові та інші фізичні особи зобов'язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення прокурора.

На положення певних статей Закону України «Про прокуратуру», прокурор Божко О.С. не посилається.

В той час, як об'єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері прокурорського нагляду здійсненні ним (прокурором) у порядку Закону України "Про прокуратуру", а не у рамках того чи іншого кримінального провадження.

Тим самим, виходячи з диспозиції ст. 185-8 КУпАП та її безпосереднього об'єкту, є дійсним факт того, що дана норма не може регулювати правовідносини, які врегульовані кримінальним процесуальним законом, тобто, відносини між учасниками кримінального провадження, що виникають, припиняються або змінюються на підставі кримінальних процесуальних норм, є кримінальними процесуальними відносинами. Зокрема, кримінальні процесуальні відносини виникають між прокурором і тією чи іншою особою у ході здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням. Кожний із цих суб'єктів кримінально процесуальних відносин має передбачені законом обов'язки, яким відповідають конкретні права іншого суб'єкта цих правовідносин. Прокурор, як суб'єкт кримінально процесуальних відносин, здійснює певні владні повноваження, при цьому, усі владні повноваження прокурора, регулюються кримінальним процесуальним законодавством України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Прокурор є посадовою особою, діяльність якої носить переважно процесуальний характер, тобто за формою і змістом регламентований спеціальним законодавством.

Зі змісту Закону України «Про прокуратуру» випливає, що така форма взаємодії прокурора з іншими посадовими особами як «вимога» передбачена лише пунктами 3, 4, 6 частини 1 статті 26 зазначеного Закону під час реалізації функції нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

У будь-яких інших випадках звернення прокурора з вимогами є безпідставним, оскільки реалізація його повноважень має здійснюватись у формах, визначених законодавством (запит, вказівка, доручення, тощо).

Поширення поняття «вимога» на будь-яке звернення прокурора є безпідставним.

Державні органи та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в рамках закону (ст. 19 Конституції України), тобто в межах конкретних норм права. Підставою для направлення запиту про витребування документів є розслідування слідчим кримінального провадження. Порядок розслідування кримінального провадження, згідно ст. 1 КПК України, визначається лише кримінальним процесуальним законодавством.

Таким чином, для здійснення яких-небудь дій (у тому числі витребування документів), прокурор повинен керуватися конкретною нормою КПК.

Посилання прокурора на ст. 93 КПК України, як законну підставу для збору доказів, на думку суду є необґрунтованим, оскільки дана стаття закріплює лише загальні напрямки.

Конкретний порядок отримання документів в особи, в тому числі в установах, оформлений у главі 15 КПК «Тимчасовий доступ до речей і документів». Тимчасовий доступ полягає в наданні слідству документів і речей особою, у володінні якої вони знаходяться, з метою ознайомлення й можливості зробити копії. При цьому ст. 159 КПК встановлено, що такий тимчасовий доступ можливий виключно на підставі ухвали слідчого судді.

Відповідно до висновку Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних і цивільних справ, який викладений у п. 18 роз'яснень № 223-558/0/4.13 від 15.04.2013: сторона кримінального провадження має право вимагати речі і документи виключно в порядку тимчасового доступу або розраховувати на добровільне надання речей/документів їх власником.

Крім того, слід відмітити, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

При цьому, Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в ухвалі від 06.03.2018 у справі № № 243/6674/17-к вказав, що, - попри формулювання частини другої статті 1 КПК, - система норм КПК чітко визначає, що повноваження будь-якого суб'єкта кримінального процесу визначаються лише цим Кодексом. Формулювання наступних положень КПК це доводить:

«… 17) слідчий - службова особа …, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень;

18) слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні …» (стаття 3 КПК).

«… Слідчий суддя … вирішують лише ті питання, що … віднесені до їх повноважень цим Кодексом» (частина третя статті 26 КПК).

«… Прокурор… уповноважений … здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом» (частина друга статті 36).

«… Слідчий уповноважений … здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом» (частина друга статті 40).

Згадка у частині другій статті 1 КПК «інших законів» не змінює стан справ, оскільки «інші закони» при визначенні повноважень суду чи інших суб'єктів кримінального процесу також посилаються на КПК (або інші процесуальні кодекси).

Наприклад:

«Прокурор здійснює нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, користуючись при цьому правами і виконуючи обов'язки, передбачені Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» та Кримінальним процесуальним кодексом України» (частина перша статті 25 Закону України «Про прокуратуру»).

Більше того, частина третя статті 9 КПК взагалі виключає вплив «інших законів» на питання визначення повноважень суб'єктів кримінального процесу, оскільки передбачає: «Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу».

Таким чином, аналіз норм КПК свідчить про те, що законодавець визначив повноваження кожного суб'єкта кримінального процесу лише цим Кодексом і виключив будь-яку можливість виводити наявність таких повноважень із положень «інших законів».

Стаття 36 КПК України регламентує, що прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений: 1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; 2) мати повний доступ до матеріалів, документів та інших відомостей, що стосуються досудового розслідування; 3) доручати органу досудового розслідування проведення досудового розслідування; 4) доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом; 5) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам; 7) скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих; 8) ініціювати перед керівником органу досудового розслідування питання про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування та призначення іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу, або у випадку неефективного досудового розслідування; 9) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження та продовження строків досудового розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; 10) погоджувати або відмовляти у погодженні клопотань слідчого до слідчого судді про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій у випадках, передбачених цим Кодексом, чи самостійно подавати слідчому судді такі клопотання; 11) повідомляти особі про підозру; 12) пред'являти цивільний позов в інтересах держави та громадян, які через фізичний стан чи матеріальне становище, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права, у порядку, передбаченому цим Кодексом та законом; 13) затверджувати чи відмовляти у затвердженні обвинувального акта, клопотань про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, вносити зміни до складеного слідчим обвинувального акта чи зазначених клопотань, самостійно складати обвинувальний акт чи зазначені клопотання; 14) звертатися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 15) підтримувати державне обвинувачення в суді, відмовлятися від підтримання державного обвинувачення, змінювати його або висувати додаткове обвинувачення у порядку, встановленому цим Кодексом; 16) погоджувати запит органу досудового розслідування про міжнародну правову допомогу, передання кримінального провадження або самостійно звертатися з таким клопотанням в порядку, встановленому цим Кодексом; 17) доручати органу досудового розслідування виконання запиту (доручення) компетентного органу іноземної держави про міжнародну правову допомогу або перейняття кримінального провадження, перевіряти повноту і законність проведення процесуальних дій, а також повноту, всебічність та об'єктивність розслідування у перейнятому кримінальному провадженні; 18) перевіряти перед направленням прокуророві вищого рівня документи органу досудового розслідування про видачу особи (екстрадицію), повертати їх відповідному органу з письмовими вказівками, якщо такі документи необґрунтовані або не відповідають вимогам міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, чи законам України; 19) доручати органам досудового розслідування проведення розшуку і затримання осіб, які вчинили кримінальне правопорушення за межами України, виконання окремих процесуальних дій з метою видачі особи (екстрадиції) за запитом компетентного органу іноземної держави; 20) оскаржувати судові рішення в порядку, встановленому цим Кодексом; 21) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом, і все, а тому наділення автором звернення себе повноваженнями витребовувати імперативно своїми запитами будь-які документи, не узгоджується, ані з нормами КПК, ані здоровим глудом, і є ні чим іншим, як зловживанням своїм службовим становищем.

Європейський суд з прав людини наголошував, що право не здійснювати самозвинувачення є загальновизнаними міжнародними стандартами, покладеними в основу поняття справедливого судового процесу за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року; вони існують для захисту обвинуваченого від неналежного примусу з боку органів влади, сприяючи уникненню судових помилок і виконанню цілей зазначеної статті, зокрема, передбачає, що сторона обвинувачення прагне довести обвинувачення не на основі доказів, які отримані під примусом або під тиском, нехтуючи волею підсудного (пункт 68 рішення у справі „Сондерс проти Сполученого Королівства" (Saunders v. the United Kingdom) від 17 грудня 1996 року).

У рішенні у справі „Олександр Зайченко проти Росії" (Aleksandr Zaichenko v. Russia) від 18 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини зазначив, що право не здійснювати самозвинувачення не може обґрунтовано обмежуватися зізнанням у вчиненні правопорушення або висловлюваннями, що безпосередньо викривають особу (пункт 54).

При цьому судом зазначається, що на кожен із запитів Дніпровський районний суд м. Києва надавав відповідь, яка ґрунтувалася на нормах КПК України, проте що надання завірених належним чином копій документів, зазначених у запиті, виходячи з положень Глави 15 КПК України, може бути отримане тільки на підставі ухвали слідчого судді у порядку тимчасового доступу до речей і документів, адже у розрізі роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (лист) «Про деякі питання здійснення слідчим суддею суду першої інстанції судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження» від 05.04.2013 року № 223-559/0/4-13, указано, що конкретний порядок отримання речей та документів в особи, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, передбачено у главі 15 КПК України, а отже сторона кримінального провадження, за відсутності можливості витребувати речі або документи у їх володільця без застосування процедури, передбаченої главою 15 КПК України, має право вимагати речі і документи виключно в порядку тимчасового доступу до таких речей і документів.

Тобто, Дніпровський районний суд м. Києва жодного разу не відмовлявся надати запитувані документи у разі дотримання з даного питання процедури регламентованої КПК України.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

У відповідності з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 КУпАП висновок про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

В той же час, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов'язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

За правилами ст.ст. 10,11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Склад правопорушення за ч. 1 ст. 185-8 КУпАП є формальним, оскільки обов'язковим елементом об'єктивної сторони є умисна дія - умисне невиконання посадовою особою законних вимог прокурора.

Тому орган, уповноважений на складання вказаного протоколу про адміністративне правопорушення, зобов'язаний довести суду наявність в діях особи, що притягується до адміністративної відповідальності за вчинення цього адміністративного правопорушення, умислу на невиконання посадовою особою законних вимог прокурора без поважних причин.

При цьому, суб'єктивна сторона даного правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Кодекс України про адміністративне правопорушення визначає, що адміністративне правопорушення по своїм суб'єктивним властивостям - діяння чи бездіяльність, вчинені з певною ціллю і з певних мотивів. Ці органічно зв'язані між собою, взаємозалежні форми психічної активності створюють зміст суб'єктивної сторони правопорушення. Вина це є психічне ставлення особи в формі умислу або необережності до своїх дій і їх наслідкам. Вина - це обов'язкова умова адміністративної відповідальності.

Умисел - це відношення пізнавальної можливості і волі суб'єкта до вчиненого ним діяння. Його обов'язкові елементи, це повне усвідомлення протиправності скоєного діяння в його юридичних і соціально-побутових особливостях, передбачення антигромадських результатів свого діяння (бездіяльності), бажання або усвідомлене допущення настання вказаних наслідків. Відсутність умислу і необережності засвідчують про випадок - такому збігу життєвих обставин, при яких особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати властивостей вчиненого або не передбачала і не могла передбачати наслідків вчиненого діяння. Випадок і вина - це категорії взаємовиключні, а тому вчинення діяння або бездіяльності випадково не є умовою адміністративної відповідальності.

Конструктивною ознакою цього правопорушення є також невиконання посадовою особою законних вимог прокурора без поважних на те причин. Тобто за наявності останніх відповідальність за вказаною частиною статті виключається. Під поважними причинами слід розуміти неможливість виконати посадовою особою законних вимог прокурора у зв'язку з хворобою, перебуванням особи на лікуванні, внаслідок стихійного лиха (повені, пожежі, землетрусу), технічних збоїв, перебуванням (триманням) під вартою тощо.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1, яка є посадовою особою та головою Дніпровського районного суду м. Києва, на запити прокурора Генеральної прокуратури України Божко О.С. були надані відповіді проте, що надання завірених належним чином копій документів, зазначених у запиті, виходячи з положень Глави 15 КПК України, може бути отримане тільки на підставі ухвали слідчого судді у порядку тимчасового доступу до речей і документів, що свідчить про відсутність у голови Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 мети ухилення від надання запитуваної інформації, зокрема роз'яснення прокурору Генеральної прокуратури України Божко О.С. про порядок дотримання останнім вимог положень Глави 15 КПК України.

Вказані обставини підтверджуються належними доказами.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що будь-які докази того, що голова Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 діяла умисно, усвідомлювала протиправний характер своїх дій, який посягає на встановлений правопорядок, у матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні.

Суд вважає встановленим, що головою Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 були надані відповіді на запити прокурора Генеральної прокуратури України Божко О.С.

Відповідно до ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.

Згідно п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутністі події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, суд приходить до переконання про відсутність у діях голови Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-8 КУпАП, а тому провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо останньої підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст. ст. 245, 254, 256, 278 КУпАП, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-8 КУпАП - закрити у зв'язку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Вишгородський райооний суд Київської області протягом десяти днів.

Суддя М.Б. Баличева