м. Лиман Справа № 236/1603/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2019 року суддя Краснолиманського міського суду Донецької області, Саржевська І. В., перевіривши матеріали, які надійшли з Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області, про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 163-1, ч.1 ст. 163-2, ч.1 ст. 163-4 КУпАП, громадянина ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИЛА:

07.05.2019 року до Краснолиманського міського суду Донецької області з Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області надійшли матеріали у справі про адміністративні правопорушення відносно громадянина ОСОБА_1 за ч.1 ст. 163-1, ч.1 ст. 163-2, ч.1 ст. 163-4 КУпАП.

При цьому суддя відзначає, що протокол № 308 у справі про адміністративні правопорушення складено відносно директора ТОВ «Леман-Бетон» ОСОБА_1 ; у протоколі відображено суть правопорушень, які ставляться в вину директору підприємства , у виді простого переліку норм Податкового кодексу України, котрі на думку службових осіб ГУ ДФС у Донецькій області, є порушеними; натомість протокол не місить опису ознак об`єктивної сторони правопорушень, що їх належить кваліфікувати за ч.1 ст. 163-1, ч.1 ст. 163-2, ч.1 ст. 163-4 КУпАП, зі змісту протоколу не вбачається розмежування між складами конкретних правопорушень.

Крім того, підставою для складання відносно ОСОБА_1 протоколу у справі про адміністративне правопорушення став акт перевірки органу ДФС від 08.04.2019 року № 354/05-99-14-16/34843832. Зі змісту вказаного акта вбачається, що органом фіскальної служби зафіксовані порушення податного обліку ТОВ «Леман-Бетон» в період з липня 2017 року по грудень 2018 року, при цьому в період з 23.08.2010 року по 19.03.2018 року директором ТОВ «Леман-Бетон» був ОСОБА_2 , однак у протоколі зовсім не розмежована вина вказаних осіб у скоєнні порушень; у вину ОСОБА_1 ставляться діяння, час скоєння котрих не збігається із часом перебування цієї особи на посаді директора підприємства.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Органи державної влади, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Основного Закону).

Нормами ст. 62 Конституції України визначено основоположні засади презумпції невинуватості. Зокрема, обов`язок встановлення всіх обставин умовного правопорушення та доведення вини особи покладається на сторону обвинувачення; всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно зі ст. 9 Основного Закону чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україною 17.07.1997 року ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), яка набрала чинності для України 11.09.1997 року. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Нормами п.2 ст. 6 згаданої Конвенції передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Тлумачення поняття «кримінальне обвинувачення» у практиці Європейського суду з прав людини відрізняється своєю «автономністю». Суд сприймає кримінальне обвинувачення як універсальне поняття, яке є наслідком будь-яких діянь протиправного характеру незалежно від ступеню їх суспільної небезпечності.

Зокрема, "обвинувачення" відповідно до положень статті 6 параграфа 1 може бути визначено як "офіційне повідомлення, надане особі уповноваженими представниками влади, в підтвердження того, що вона вчинила злочин", визначення, яке також відповідає критерію, що "ситуація (підозрюваного) суттєво погіршилась" (рішення від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України», заява № 66561/01, п.70).

Також у рішенні від 06.09.2005 року у справі «Салов проти України», заява № 65518/01, п.65, Суд зазначив, що поняття "обвинувачення" має "автономне" значення; воно повинно розумітися в сенсі Конвенції, а не лише в контексті його значення в національному праві. Таким чином, воно може визначатися як "офіційне повідомлення особи компетентним органом державної влади, в якому стверджується, що особа вчинила кримінальний злочин", визначення, яке також відповідає поняттю "впливу важливі наслідки для стану підозрюваного".

У рішенні у справі «Делькур проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium) від 17.01.1970 року, заява № 2689/65, Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що в пункті 1 статті 6 вміщено концепцію терміну «кримінальне обвинувачення», яка характеризується скоріше матеріальним, аніж формальним характером.

Суттєвою ознакою застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є те, що Європейський суд з прав людини не пов`язує термін обвинувачення із власне обвинувальним висновком, що складається органами слідства по закінченню досудового слідства. Для визначення кримінального характеру того чи іншого обвинувачення Суд застосовує три послідовні критерії (критерій національного права, критерій адресатів, критерій форми і тяжкості правових наслідків).

Враховуючи, що національним законодавством України порушення порядку ведення податкового обліку, надання аудиторських висновків, неподання або несвоєчасне подання платіжних доручень на перерахування належних до сплати податків та зборів (обов`язкових платежів), порушення порядку утримання та перерахування податку на доходи фізичних осіб і подання відомостей про виплачені доходи розглядаються як делікти (ст. 163-1, ст. 163-2, ст. 163-4 КУпАП), вказані нормі поширюють свою дію на невизначене коло осіб, тягнуть за собою негативні наслідки майнового характеру для посадових осіб та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності, суддя у цьому випадку розглядає процедуру складання службовими особами регіонального органу ДФС щодо ОСОБА_1 протоколу у справі про адміністративні правопорушення як таку, що підпадає під дію ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відтак, ОСОБА_1 мають бути гарантовані права, передбачені п.2 ст. 6 Конвенції.

У рішенні у справі «Маточча проти Італії» (Mattoccia v. Italy) від 25.07.2000 року, заява № 23969/94, Європейський суд з прав людини зауважив: «Обвинувачений … має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів…».

Наведені у протоколі формулювання відносно об`єктивної сторони інкримінованих ОСОБА_1 правопорушень є неконкретними, що зумовлює критичну оцінку суддею матеріалів про адміністративні правопорушення як таких, що порушують гарантоване Конституцією та міжнародно-правовими документами суб`єктивне право особи на захист від висунутого обвинувачення, тому такі матеріали не можуть бути покладені в основу висновку про вину особи у скоєнні відповідних правопорушень.

За змістом ст.ст. 254,256 КУпАП протокол у праві про адміністративне правопорушення є саме тим документом, на підставі якого орган, що розглядає справу, визначає наявність події правопорушення, склад правопорушення, вину особи у скоєнні правопорушення. Суд позбавлений повноважень вносити зміни до протоколу, складеного правозастосовним органом.

Відповідно до ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Верховним Судом України визнано правильну практику тих суддів, які вмотивованими постановами повертають протоколи про адміністративні правопорушення, складені не уповноваженою на те посадовою особою або без додержання вимог ст.256 КУпАП, відповідному правоохоронному органу для належного до оформлення (п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14).

За таких обставин суддя констатує, що вимоги ст. 256 КУпАП службовими особами ГУ ДФС у Донецькій області виконані не були. Матеріали у справі про адміністративне правопорушення відносно громадянина ОСОБА_1 за ч.1 ст. 163-1, ч.1 ст. 163-2, ч.1 ст. 163-4 КУпАП слід повернути для належного оформлення до ГУ ДФС у Донецькій області.

Керуючись ст.256,280 283 КУпАП,суддя

ПОСТАНОВЛЯЄ:

Повернути матеріали справи про адміністративне правопорушення, а саме протокол про адміністративні правопорушення № 308 від 06.05.2019 року, складений за ч.1 ст. 163-1, ч.1 ст. 163-2, ч.1 ст. 163-4 КУпАП відносно громадянина ОСОБА_1 (всього 5 документів на 7 аркушах) до ГУ ДФС у Донецькій області для належного оформлення.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя -