П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.04.2019 року м.Бар

Суддя Барського районного суду Вінницької області Хитрук В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар Вінницької області справу про адміністративне правопорушення, стосовно:

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, не працюючого, до адміністративної відповідальності протягом року не притягувався, -

- за ч. 1 ст.130 КпАП України, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 069993 від 19.01.2019 ОСОБА_1 19.01.2019 в 22.05 год. керував по вул. Соборній у м. Бар Вінницької області автомобілем НОМЕР_1 з ознаками алкогольного спяніння та відмовився від проходження огляду на стан алкогольного спяніння.

У судовому засіданні ОСОБА_1, в присутності адвоката ОСОБА_2, винним себе не визнав, пояснивши суду, що він не керував автомобілем взагалі. 19.01.2019 року близько 22 год. він разом з ОСОБА_3 знаходились біля власного автомобіля по вул. Соборній в м. Бар, де чекали спільного знайомого ОСОБА_4 В цей час біля них зупинився автомобіль патрульної поліції з якого вийшов поліцейський та предявив вимогу представити документи на автомобіль та водійське посвідчення мотивуючи це тим, що автомобіль, біля якого знаходився ОСОБА_1, невдовзі перед цим порушив правила дорожнього руху у вигляду проїзду під заборонений дорожній знак в даному напрямку. На заперечення власника автомобіля ОСОБА_1 що такого факту не було, працівник поліції не прийняв усні пояснення водія ОСОБА_1 і під час розмови розпочав наполягати, що останній перебуває в стані алкогольного спяніння та вимагати пройти ним медичний огляд. ОСОБА_1 просив провести огляд на стан сп'яніння на місці зупинки, оскільки була пізня година і він поспішав до дому. Однак, працівники поліції відмовили в його клопотанні та повідомили, що огляд проводиться тільки в лікарні. На повторні пояснення водія ОСОБА_1, що він за кермом автомобіля не перебував, спиртні напої в цей день не вживав, і будь-яких порушень ПДР не вчиняв, працівник поліції належним чином взагалі не відреагував.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердив, що 19.01.2019 автомобілем керував він. ОСОБА_1 сидів на місці пасажира. На вулиці Соборній вони знаходились біля автомобіля, де чекали знайомого ОСОБА_4 В цей час біля них зупинився автомобіль патрульної поліції. Поліцейський вимагав представити документи на автомобіль та водійське посвідчення. Звинуватив ОСОБА_1 у керуванні автомобілем в стані алкогольного спяніння та вимагати пройти ним медичний огляд. ОСОБА_1 просив провести огляд на стан сп'яніння на місці зупинки. Однак, працівники поліції відмовили.

Відповідно до вимог ст.. 9 КУАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 7 КпАП України встановлено, що провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь - які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків.

Згідно ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постанова судді, згідно ст. 283 КУпАП має ґрунтуватися на обставинах, установлених при розгляді справи, тобто на достатніх і незаперечних доказах.

Диспозицією ч.1 ст. 130 КпАП України передбачено відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого спяніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до п.1 ч.1 Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров'я України 09.11.2015 № 1452/735, визначено процедуру проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та оформлення результатів такого огляду.

Згідно до п.2 ч.1 Інструкції, огляду на стан сп'яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп'яніння згідно з ознаками такого стану.

У відповідності з п.6 ч.1 Інструкції огляд на стан сп'яніння проводиться: 1. поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; 2. лікарем закладу охорони здоров'я (у сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).

Згідно п.1, п.3, п.6 розділу ІІ Інструкції огляд на стан спяніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів у присутності двох свідків. У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан спяніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоровя, якому надано право на його проведення.

Отже, чинні норми законодавства передбачають необхідність у проведені огляду водія на стан спяніння саме у випадку керування ним транспортним засобом і з наявністю факту зупинки. Тобто, факт керування та зупинки є необхідними умовами для проведення огляду особи на стан спяніння та складення протоколу про адміністративне правопорушення.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначається, що судам слід ураховувати, що відповідальність за ст. 130 КУпАП несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння бо під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу. Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КпАП України не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп'яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, не був зупинений працівниками поліції, не відмовлявся від проходження огляду на стан спяніння та вимагав такого огляду.

Доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом, доказів його зупинки, доказів відмови від проходження огляду на стан спяніння та доказів пропонування працівниками поліції такого огляду на місці у присутності свідків, матеріали справи не містять. Жодного доказу факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом і з наявністю факту зупинки, суду не надано.

Судом досліджено наданий суду відеозапис з камери інспектора поліції, шляхом його демонстрації. З відеозапису вбачається, як працівники поліції пропонують надати документи на автомобіль. Вказані події спілкування інспектора поліції та ОСОБА_1 мали місце в нічний час на вулиці в зимову пору доби. При спілкуванні ОСОБА_1 з працівниками поліції будь якого порушення координації рухів, порушення мови а також поведінки що не відповідає обстановці з його сторони, не вбачається. Дані обставини свідчать про той факт, що будь які законні підстави в працівників поліції вважати що ОСОБА_1 перебуває в стані алкогольного спяніння і як наслідок вимагати від нього проходити медичний огляд, є безпідставними. Крім того, зафіксований на відео становить 13.25 год що не відповідає дійсності та ставить під сумнів його достовірність.

Верховний Суд у Постанові від 15 березня 2019 року №686/11314/17 вказав, що якщо в інспектора поліції не було правових підстав вимагати у водія документи (безпосередньо, водієм не було скоєно порушення ПДР), то не може бути і відповідальності водія за те, що він не надав документи і відмовився від подальших дій за участю працівників поліції.

Згідно з ч. 2 ст. 251 КУпАП обовязок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Ст. 251 КпАП України передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права.

Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

У п. 52 рішення ЄСПЛ від 05.02.2008 року «Романаускас проти Литви» судом констатовано, що національний суд повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.

У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов'язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Крім того, у справі «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) ЄСПЛ зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

За таких умов, відповідно до положень ст. 251 КУпАП, ст. 62 Конституції України, вважаю такими, що не можуть бути визнані належними та допустимими доказами відомості, що містяться у протоколі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, у зв'язку з їх не відповідністю нормам ст. 256 КУпАП, положенням Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції затвердженої Наказом МВС 09.11.2015 № 1452/735та виходячи з того, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть "випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту".

За таких обставин, суд визнає не доведеним факт протиправної винної поведінки ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КпАП України.

Керуючись п. 1 ст. 247 КпАП України,-

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративну справу за ст. 130 ч. 1 КпАП України стосовно ОСОБА_1 провадженням закрити за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя: