Справа № 264/535/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.02.2019 р. м. Маріуполь

Суддя Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області ОСОБА_1, розглянувши матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в Донецькій області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який не працює, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, за ч. 1 ст. 130 КУпАП України,

В С Т А Н О В И В:

23 січня 2019 року до Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшов адміністративний матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії БД№ 404089 від 20 січня 2019 року ОСОБА_2 20 січня 2019 року о 10 годині 01 хвилині в м.Маріуполь по вулиці Карпинського, 80 керував транспортним засобом ЗАЗ-DAEWOO SENS, держ.номер АН3620КС з явними ознаками алкогольного спяніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, нестійка хода, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан алкогольного спяніння через газоаналізатор Драгер на місці та в медичному закладі відмовився в присутності двох свідків.

ОСОБА_2 в судовому засіданні свою провину не визнав, заперечуючи факт керування автомобілем та здійснення будь-якого руху на ньому. Пояснив, що не є субєктом адміністративного правопорушення, оскільки не знаходився за кермом автомобіля та не їздив на ньому. Транспортний засіб був вимкнений та не здійснював рух. Матеріали справи не містять доказів причетності до керування, а покази поліцейського ОСОБА_3 не можуть братися до уваги, та він не є належним свідком. Просив закрити провадження у справі за відсутністю в своїх діях складу адміністративного правопорушення.

Адвокат ОСОБА_4, який представляє інтереси ОСОБА_2, підтримав позицію свого підзахисного.

Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи, приходжу до висновку, що провадження у справі підлягає закриттю внаслідок відсутності події правопорушення з наступних підстав.

17 липня 1997 року Верховна Рада України ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства України, і підлягає застосуванню нарівні з національним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

В контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (Заява N 7460/03) правопорушення, яке розглядаються, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

ОСОБА_2 ставиться в провину порушення вимог п. 2.5 ПДД України, згідно з яким водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп'яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідальність за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан спяніння особи, яка керує транспортним засобом, передбачена частиною 1 статті 130 КУпАП.

З аналізу наведених норм слідує, що для звинувачення особи у вчиненні зазначеного правопорушення необхідно, перш за все, встановити факт управління нею транспортним засобом, а вже потім наявність у неї ознак спяніння, як підстави для вимоги про проходження огляду, перебування її у такому стані або відмови від проходження огляду на стан спяніння.

На підтвердження викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин інспектором поліції наданий рапорт працівника поліції заступника командира БПСПОП «Шторм» ГУНП в Одеській області ОСОБА_3, згідно з якими останній був учасником зупинки автомобіля під керуванням водія на імя ОСОБА_2. Даний водій був з явними ознаками алкогольного спяніння. Після чого була викликана патрульна поліція.

Також представлені письмові пояснення двох свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення, та в їх присутності водій на вимогу працівника поліції відмовився від проходження медичного огляду.

Вказані свідки повинні були підтвердити, перш за все, факт керування ОСОБА_2 транспортним засобом та його відмову від проходження огляду на стан спяніння. Факт відмови від проходження медичного огляду ОСОБА_2 і сам не заперечував, наполягаючи на відсутності для того підстав.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має щонайменше, зокрема, допитувати свідків обвинувачення або мати право на те, щоб їх допитали, а також вимагати виклику і допиту свідків з її сторони на тих же умовах, що й свідків обвинувачення. В цьому звязку ЄСПЛ у справі «Матицина проти Росії» (Скарга № 58428/10) нагадав, що важливим елементом справедливого кримінального процесу є конфронтація (очна ставка) обвинуваченого і свідка «в присутності судді, який буде виносити рішення по справі», для того щоб суддя заслухав свідка безпосередньо, поспостерігав за його поведінкою і сформував думку щодо його надійності. (Див. «PK проти Фінляндії» (рішення) (PK v. Finland (dec.)), № 37442/97, 9 липня 2002 роки; див. також, mutatis mutandis (з відповідними змінами), «Мілан проти Італії» (рішення) (Milan v. Italy (dec.)), № 32219/02, 4 грудня 2003 року; рішення у справі «Піткянен проти Фінляндії» (Pitkanen v. Finland), № 30508/96, п.п. 62-65 9 березня 2004 року; див. також рішення у справі «Пічугін проти Росії» (Pichugin v. Russia), № 38623/03, п. 199, 23 жовтня 2012 року; і, mutatis mutandis (з відповідними змінами), постанову по справі «ОСОБА_7 проти Росії» (Valeriy Lopata v. Russia), № 19936/04, п. 128, 30 жовтня 2012 року).

У справі № 6293/04 «Мірілашвілі проти Росії» (Заява № 6293/04) зазначається, що національні суди мають право брати до уваги показання свідків при виконанні таких вимог: 1) вжиття максимальних заходів для забезпечення явки свідків до суду; 2) підтвердження показань свідків іншими доказами; 3) відсутність свідка через поважну причину.

У справі, що розглядається, покази свідків підтверджують лише факт відмови ОСОБА_2 від проходження медичного огляду. При цьому жодних показів щодо причетності ОСОБА_2 до керування транспортного засобу не надано. Так само не надано будь-якого відеозапису з нагрудної камери інспектора патрульної поліції або відеореєстратора з доказами факту керування ОСОБА_2 транспортним засобом у стані алкогольного спяніння.

Письмові покази свідка ОСОБА_3, який є працівником поліції, та його рапорт не можуть вважатися єдиним належним доказом винуватості особи у вчинені правопорушення, оскільки відповідно до пункту 7 розділу ІХ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395, при оформленні матеріалів про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 130 КУпАП, не допускається залучення як свідків поліцейських або осіб, щодо неупередженості яких є сумніви. Тобто обвинувачення не може ґрунтуватися на показаннях працівників поліції.

Отже єдиним доказом вчинення правопорушення ОСОБА_2 та спростування його показів на свій захист є показання працівника поліції, надані іншому працівнику поліції.

Таким чином, суд виходить з того, що будь-які очевидці, котрі могли б підтвердити факт управління ОСОБА_2 транспортним засобом, відсутні. Надані стороною обвинувачення матеріали також не містять даних, зокрема відеодоказів, що беззаперечно спростовували б твердження обвинуваченого.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібермон проти Франції», Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обовязковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

Згідно з частиною 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може гуртуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на викладене, за відсутності інших обєктивних джерел фактичних даних про обставини, що підлягають доказуванню в цій справі, покази поліцейського, що відображені в рапорті, з огляду на його зацікавленість у вирішенні справи, не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Враховуючи зазначену практику Європейського суду з прав людини та презумпцію невинуватості, передбачену статтею 62 Конституції України, в матеріалах справи відсутні будь-які переконливі та достовірні докази керування транспортним засобом ОСОБА_2 , не надані такі докази і в ході судового розгляду, що виключає подію і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Таким чином, суд не знаходить підстав для притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП України через відсутність в його діях складу і події даного адміністративного правопорушення.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю внаслідок відсутності події правопорушення.

Керуючись ст.ст. 247 п. 1, 283, 284 КУпАП, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити внаслідок відсутності події адміністративного правопорушення.

На постанову протягом 10 днів з моменту її винесення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Іллічівський районний суд міста Маріуполя Донецької області.

Суддя: Н. В. Литвиненко