ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №33/807/60/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2019 року місто Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Тютюник М.С., за участю ОСОБА_2 та адвоката ОСОБА_3, розглянувши в залі Запорізького апеляційного суду у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_3 на постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 13 грудня 2018 року, якою

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 40 800 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 10 років без оплатного вилучення транспортного засобу, стягнуто судовий збір.

Згідно з оскаржуваною постановою, 25.09.2018 року 01 годині 20 хвилин, в м. Запоріжжі по пр. Соборному, 174, водій ОСОБА_4 керував транспортним засобом «Toyota Hign langer», державний номерний знак НОМЕР_1, з ознаками алкогольного спяніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів). Від проходження медичного огляду у встановленому законом порядку відмовився на місці зупинки та у лікаря нарколога у присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306.

Не погоджуючись з вказаною постановою суду першої інстанції адвокат ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що з постановою суду не можна погодитись, оскільки вона винесена з порушенням вимог чинного законодавства, Постанови пленуму Верховного Суду України, процедура розгляду судом матеріалів адміністративної справи не проводилася, судом не перевірені обставини вчинення адміністративного правопорушення та не встановлено інших обставин, які мають значення для вирішення справи, з наступних підстав. Так, 05.12.2018 року розгляд справи було відкладено на 13.12.2018 року, оскільки суд повідомив, що він буде спілкуватися лише з ОСОБА_4 а не з його представником. 13.12.2018 р., він як представник ОСОБА_4 у визначений час прибув у судове засідання, та до початку подав до канцелярії суду ще одне клопотання. Однак, судове засідання знову не відбулося, та було повідомлено, що його клопотання судом будуть розглянуті і за наслідками їх розгляду буде повідомлено. Через деякий час стало відомо, що суд за наслідками розгляду матеріалів справи (якого не було) прийняв рішення про визнання ОСОБА_4 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП. Отже, суд першої інстанції під час розгляду справи не дотримався вимог ст. ст. 279, 280, 283, 285 КУпАП щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження обставини вчиненого адміністративного правопорушення, не проаналізував наявні у справі докази та не надав оцінку їх належності та допустимості, порядку їх дослідження, не заслухав жодної особи, висновок суду про доведеність вини ОСОБА_4 є необґрунтованим та передчасним. Крім того, на ОСОБА_4 було накладення стягнення у вигляді «штрафу у розмірі 2400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 40800 грн. 00 коп, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк десять років без оплатного вилучення транспортного засобу. Однак, призначення стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, беручи до уваги, що ОСОБА_4 вже був позбавлений такого права, не відповідає положенням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 р. Просить постанову судді скасувати, а провадження по справі закрити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавшиОСОБА_4, адвокатаОСОБА_3 на підтримку доводів апеляції, перевіривши доводи скарги, встановивши відсутність порушення норм процесуального та матеріального права, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. У разі відсутності цієї особи, справа може бути розглянута лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце та час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги щодо порушення судом вимог ст. 268 КУпАП з підстав розгляду справи за відсутності ОСОБА_4 та його захисника, апеляційна інстанція виходить із наступного.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» в п.41 наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Суд першої інстанції, не дивлячись на наявність в протоколі відомостей щодо належного повідомлення ОСОБА_4 про дату судового розгляду, додатково використав усі процесуальні можливості щодо повідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, про розгляд справи - матеріали справи містять три судові повістки, направлені на зазначену в протоколі про адміністративне правопорушення адресу ОСОБА_4, які повернулися до суду за закінченням терміну зберігання (а.с. 17,18,29).

Матеріали справи свідчать про обізнаність ОСОБА_4 та його захисника про наявність справи в суді першої інстанції та дату, час, місце розгляду справи, що підтверджується змістом клопотання захисника (а.с. 24-28), який в останньому клопотанні зазначив, що ОСОБА_4 бажає брати участь особисто, однак за станом здоровя не зміг зявитися.

Разом з тим, відомостей, що ОСОБА_4 за станом здоровя не може брати участь у судовому засіданні 13 грудня 2018 р. матеріали справи не містять та в суд апеляційної інстанції відповідних доказів не надано.

Отже, суд першої інстанції розглянувши справу за відсутності ОСОБА_4 зазначив, що заявлені захисником клопотання розцінює як затягування розгляду справи та уникнення ОСОБА_4 від адміністративної відповідальності, з чим погоджується і апеляційна інстанція.

Крім того, апеляційним судом, права передбачені ст. 268 КУпАП, були поновленні ОСОБА_4 шляхом виклику останнього та його захисника до суду апеляційної інстанції. Реалізації зазначених прав пов'язана виключно із волевиявленням осіб і апелянт реалізував зазначені права при апеляційному розгляді.

Висновки суду щодо наявності в діях ОСОБА_4 ознакадміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 130 КУпАП засновані на досліджених в судовому засіданні доказах та є обґрунтованими.

Так, вина ОСОБА_4 у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення підтверджується відомостями, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення серії БР № 228000 від 25.09.2018 року (а.с. 1), направленням на огляд водія транспортного засобу (а.с.5), актом огляду на стан алкогольного спяніння (а.с.4). письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с. 6,7), копіями постанов Хортицького районного суду м. Запоріжжя по справам № 337/4631/17, № 337/1309/18 (а.с.9-12), інформацією, зафіксованою на DVD диску, що надана відділом патрульної поліції.

Суд дослідив всі наявні в матеріалах справи докази, надав їм належну оцінку та прийшов до правильного висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення.

При апеляційному розгляді ОСОБА_4 заперечував факт керування ним транспортним засобом, зазначивши, що водієм був інший чоловік на імя Ігор.

З метою перевірки доводів ОСОБА_4, судом апеляційної інстанції переглянуто відеозапис з нагрудного відеореєстратора інспектора поліції, який наочно демонструє, що на водійському сидінні автомобіля знаходиться ОСОБА_4, який спілкується з працівниками поліції перебуваючи за кермом автомобіля. В присутності свідків на пропозицію поліцейського пройти огляд на стан алкогольного спяніння на місці та в медичному закладі останній відмовляється від проведення такого огляду, що є об'єктивним доказом у справі, який спростовує пояснення ОСОБА_4 щодо не керування ним автомобілем.

Наведене у сукупності із письмовими доказами спростовує пояснення ОСОБА_4, які суд відносить на користь бажання останнього уникнути від адміністративної відповідальності.

Зазначений відеозапис засвідчує факт керування ОСОБА_4 транспортним засобом та факт його відмови від проходження відповідного огляду, що підпадає під ознаки адміністративного правопорушення, встановленого ч. 3 ст. 130 КУпАП.. Так, за наведеною нормою відповідальності підлягає особа за керування транспортними засобами у стані алкогольного спяніння, а тому доводи захисника про те, що ОСОБА_4 не є водієм у розумінні п. 2.1 ПДР, оскільки не має посвідчення водія, є безпідставними.

Помилковим, на думку суду апеляційної інстанції, є посилання в апеляційній скарзі захисника на позиції Пленуму ВСУ №14 «Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортну, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», де зазначено, що позбавлення права керувати транспортними засобами суди не вправі застосовувати його й тоді, коли винна особа вже позбавлена такого права або взагалі його не мала.

Між тим, відповідно до п. 28 вищевказаного Пленуму ВСУ зазначено, що судам необхідно враховувати, що КУпАП не передбачає накладення адміністративного стягнення нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією певної норми. Дані вимоги закону закріплено на даний час в КУпАП.

З цього приводу суд зауважує на диспозиції ч. 3 ст. 130 КУпАП, за якою адміністративна відповідальність настає за вчинення особою дій, передбачених частиною першою цієї статті, яка двічі протягом року піддавалася адміністративному стягненню, зокрема за керування транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння, за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння.

Відповідно до санкції ч.3 ст. 130 КУпАП передбачено накладення стягнення у вигляді штрафу у розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк десять років з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

Тобто, з вищевикладеного вбачається, що санкція ч.3 ст. 130 КУпАП не містить альтернативного покарання, стягнення є основним і обовязковим до застосування. Тому посилання апелянта в контексті даного доводу на постанову Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 року, є недоречним.

Вимоги захисника про направлення справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 на новий розгляд є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону, а саме визначених ч.8 ст. 294 КУпАП повноваженнях суду апеляційної інстанції за наслідком розгляду апеляційної скарги, відтак задоволенню не підлягають.

При апеляційному перегляді, не встановлено порушень судом першої інстанції ст. ст. 279, 280 КУпАП, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КУпАП, а усі обставини, що мають значення для вирішення справи, суд з наведенням відповідних мотивів встановив та правильно кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 130 КУпАП.

При накладенні адміністративного стягнення суд дотримався вимог ст. 33 КУпАП, наклавши стягнення, що передбачено санкцією ч. 3 ст. 130 КУпАП.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП справа переглянута в межах доводів апеляційної скарги.

Істотних порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи, не встановлено.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 13 грудня 2018 року, якою ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 130 КУпАП залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною, й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду ОСОБА_1