Номер провадження: 33/813/1170/19
Головуючий у першій інстанції Федулеєва Ю. О.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Судді Цюри Т.В.,

За участю секретаря судового засідання Ткачук В.О.,

розглянувши матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського районного суду м.Одеси від 01 серпня 2019 року про притягнення до адміністративної відповідальності: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, тимчасово не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 4 ст. 121 КУпАП

ВСТАНОВИВ:

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 липня 2019 року визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 121 КпАП України.

Накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) місяців.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 (двадцять) копійок.

Термін позбавлення ОСОБА_1 права керувати всіма видами транспортних засобів обчислено з дня вилучення або здачі документа, який засвідчує це право.

Відповідно до оскарженої постанови суду, 30.06.2019 року о 22 годині 00 хвилин, ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Volkswagen Caddy», н/з НОМЕР_1 на а/д М-14, 21км.+700м., який згідно свідоцтва є вантажним, не пройшовши обов`язковий технічний контроль, при цьому 03.06.2019 року вже притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 31.3.б Правил дорожнього руху.

Не погодившись з зазначеною постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, також просив поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови Київського районного суду м.Одеси від 01 серпня 2019 року, скасувати вищевказану постанову та закрити провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі та клопотання про поновлення строку, апеляційний суд дійшов до таких висновків.

Статтею 294 КУпАП передбачено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Пропущений особою строк на апеляційне оскарження поновляється судом лише за наявності належним чином мотивованого клопотання, у якому повинні бути викладені обставини, що слугували поважними причинами пропуску такого строку, а також обґрунтування того, в чому саме полягає поважність причин пропуску цього строку та яким саме чином такі обставини могли завадити особі оскаржити постанову суду в передбачений законом строк.

З матеріалів справи вбачається, що судовий розгляд у суді першої інстанції відбувся без участі ОСОБА_1 , а відомостей про направлення йому копії постанови, у матеріалах справі немає.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції.

Отже, зазначені причини пропуску строку на апеляційне оскарження можуть бути визнані поважними, а тому клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню.

Разом з тим, висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.121 КУпАП, за зазначених у постанові обставин обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи, яким суд дав належну і ретельну оцінку.

Так, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 245, 252, 280, 283 КУпАП всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини вчиненого адміністративного правопорушення і дійшов правильного, законного та обґрунтованого висновку про доведеність його вини у порушенні п.31.3.б Правил дорожнього руху України та відповідно вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.121 КУпАП.

Винуватість ОСОБА_1 засвідчена, зокрема протоколом про адміністративне правопорушення серії ОБ №132613 від 30.06.2019 року та постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАВ №120076 від 03.06.2019 року.

Водночас, згідно постанови серії ЕАВ №1200276 від 03.06.2019 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП у вигляді 340 грн. штрафу, що є підтвердженням повторності вчиненого ним протягом року будь-якого з порушень, передбачених частинами першою-третьою статті 121 КУпАП (а.с.3).

З огляду на вищевикладене, вважаю, що суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, прийняв законне та обґрунтоване рішення і в повному обсязі виконав вимоги ст.245 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги про те, що адміністративне стягнення, якому ОСОБА_1 був підданий постановою суду від 01.09.2019 року не відповідає вимогам законодавства, оцінюються апеляційним судом критично, з огляду на таке.

Так, відповідно до ст.23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Згідно з ч.2 ст.33 КУпАП, при накладені стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Метою застосування адміністративного стягнення є виховання правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил суспільного співжиття; запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, покарання та виправлення правопорушника, відшкодування збитків.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що адміністративне стягнення на ОСОБА_1 накладено судом першої інстанції з додержанням вимог ст.33 КУпАП з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступеню його вини та в межах мінімальної санкції частини статті за дане адміністративне правопорушення.

Інші доводи апелянта мають формальний характер та спрямовані на його ухилення від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.

Порушень вимог закону, які б ставили під сумнів доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.121 КУпАП, та необґрунтованість накладеного на нього адміністративного стягнення, не вбачається.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, підстави для скасування постанови місцевого суду та закриття провадження у справі з наведених в апеляційній скарзі мотивів відсутні.

Керуючись статтями 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Київського районного суду м.Одеси від 01 серпня 2019 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м.Одеси від 01 серпня 2019 року про притягнення до адміністративної відповідальності: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, тимчасово не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 4 ст. 121 КУпАП залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Т.В.Цюра