Справа №576/2933/18 Головуючий у суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 33/816/125/19 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2019 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в місті Суми справу про адміністративне правопорушення № 576/2933/18 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_3 на постанову судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 07 лютого 2019 року, якою

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4

захисника адвоката ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити у звязку з відсутністю складу правопорушення, оскільки суддя не перевірив законність дій поліцейських щодо зупинки транспортного засобу, відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідка та не врахував належним чином надані стороною захисту докази, які підтверджують те, що ОСОБА_4 не перебував у стані алкогольного спяніння. При цьому останній не відмовлявся від проходження огляду на стан спяніння та не був проінформований про порядок застосування спеціального технічного засобу.

Постановою судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 07.02.2019 ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто на користь держави 384,20 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді, ОСОБА_4 09.12.2018 о 03 год. 00 хв. у м. Глухів на вул. Терещенків керував автомобілем НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного спяніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота, млява мова). Від проходження огляду на стан алкогольного спяніння в установленому законом порядку відмовився у присутності двох свідків, чим порушив п.2.5 ПДР.

Вислухавши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність складу правопорушення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст.9 Конституції України, ст.19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права.

У відповідності до ч.2 ст.7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 389148 від 09.12.2018, суддя суду першої інстанції дійшов правильного висновку, що водій ОСОБА_4 керував транспортним засобом з явними ознаками наркотичного спяніння, від проходження огляду на стан спяніння у встановленому законом порядку відмовився у присутності двох свідків, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР та відповідно вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Зазначені висновки судді суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, належним чином вмотивовані і ґрунтуються на досліджених та перевірених в судовому засіданні доказах.

Зокрема, факт вчинення ОСОБА_4 правопорушення за обставин, викладених у постанові судді, обєктивно підтверджується, крім зазначеного вище протоколу про адміністративне правопорушення, іншими дослідженими в судах першої та апеляційної інстанціях доказами у справі, а саме:

- показаннями в суді першої інстанції свідка ОСОБА_5, згідно яких 09.12.2018 у його присутності працівники поліції запропонували ОСОБА_4 пройти огляд на стан алкогольного спяніння на місці або ж у закладі охорони здоровя, на що останній відмовився;

- аналогічними письмовими поясненнями свідка ОСОБА_6;

- показаннями працівника поліції ОСОБА_7, який в суді першої інстанції пояснив, що близько 03 год. 00 хв. 09.12.2018 рухаючись на службовому автомобілі по вул. Терещенків в м. Глухів був зупинений автомобіль НОМЕР_1, водієм якого виявився ОСОБА_4 Оскільки у працівників поліції були підстави вважати, що водій перебуває у стані алкогольного спяніння, про що свідчили такі ознаки як запах алкоголю з порожнини рота та млява мова, то у присутності двох свідків йому було запропоновано пройти відповідний огляд або на місці за допомогою спеціального пристрою, або ж у закладі охорони здоровя, на що він відмовився, у звязку з чим був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, від підпису в якому та отримання його другого екземпляра ОСОБА_4 також відмовився;

- відеозаписом, зробленим працівником поліції, на якому зафіксовано як екіпажем патрульної поліції був зупинений транспортний засіб ЗАЗ-DAEWOO LANOS д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4, у якого були виявлені ознаки алкогольного спяніння. У звязку з цим, працівники поліції неодноразово пропонували ОСОБА_4 у присутності двох свідків пройти відповідний огляд на місці та в лікарні, однак він фактично відмовився, про що свідчила його поведінка, яка полягала в ігноруванні законної вимоги поліцейського.

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а згідно ч.2 цієї статті обовязок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.252 КУпАП, суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Досліджуючи під час розгляду письмові пояснення вказаного вище свідка ОСОБА_6 на предмет їх достовірності і допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як доказ вини ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, оскільки ці пояснення містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст обєктивно узгоджуються та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими в судах першої та апеляційної інстанціях доказами в справі, враховуючи, що цей свідок, будучи повідомленими в установленому законом порядку про час і місце розгляду справи, не спростував перед судом у будь-який спосіб викладені ним у письмових поясненнях обставини.

Вказана правова позиція не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не зявляються у судове засідання і надані ними раніше показання визнаються допустимими як докази, що узагальнені та уточнені ЄСПЛ в своєму рішенні у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom, заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п.1 і п.п.«d» п.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у даному конкретному випадку, на переконання апеляційного суду, мали місце достатні урівноважуючі фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона захисту через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду.

Зокрема, вказані вище письмові пояснення свідка не є єдиними або ж вирішальними доказами для притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, ці пояснення не є більш значущими, ніж інші безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, які є достатньо вагомими для визнання особи винуватою, і лише обєктивно та органічно доповнюють останні у їх сукупності.

З огляду на викладене, аналізуючи зазначені вище положення процесуального закону та оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозвязку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження в справі про адміністративне правопорушення, не вбачає будь-яких законних підстав не довіряти вказаним доказам.

Наведені докази жодним чином не спростовуються іншими доказами чи матеріалами справи, в тому числі і показаннями ОСОБА_4, який категорично заперечив свою вину у вчиненні правопорушення за обставин, викладених як у протоколі про адміністративне правопорушення, так і у постанові судді. Такі пояснення є необґрунтованими і не заслуговують на увагу, оскільки вони суперечать фактичним обставинам та повністю спростовуються дослідженими доказами по справі, а тому їх слід вважати недостовірними доказами захисту.

Є необґрунтованими та не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_3 про порушення працівниками поліції встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння.

Так, адміністративна відповідальність особи, яка керує транспортним засобом, згідно диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП, крім іншого, настає у разі, коли така особа відмовляється від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан спяніння.

Диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов'язки учасників дорожнього руху, в тому числі осіб, які керують транспортними засобами, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України та кореспондується в даному конкретному випадку з вимогами п.2.5 ПДР, згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану спяніння.

Установленим порядком проходження медичного огляду є визначена у ст.266 КУпАП, розділі ІХ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затверджена наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015, зареєстрована в МЮ України за № 1408/27853 від 10.11.2015), п.п.6-7 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (затверджена спільним наказом МВС і МОЗ України від 09.11.2015, зареєстрована в МЮ України за № 1413/27858 від 11.11.2015) і п.3 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (затверджений постановою КМУ № 1103 від 17.12.2008, з послідуючими змінами), процедура направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану спяніння і проведення такого огляду.

Згідно встановленої вказаним законодавством України процедури огляд водія на стан спяніння проводиться: 1) поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; 2) лікарем закладу охорони здоровя (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку), а тому апеляційний суд не може прийняти до уваги твердження апеляційної скарги про порушення працівниками поліції установленого порядку огляду на стан спяніння, оскільки підстави, за яких огляд на стан спяніння може бути недійсним чітко визначені у законі і не узгоджуються з позицією ОСОБА_4, якому детально була розяснена процедура проходження огляду на стан спяніння та наслідки відмови від його проходження.

Про наявність у працівника поліції цілком обґрунтованих та обєктивних підстав вважати, що ОСОБА_4 підлягав огляду на стан алкогольного спяніння, свідчили такі ознаки як запах алкоголю з порожнини рота та млява мова, що відповідає п.2-4 розділу І вказаної «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».

Акт та висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 347 від 09.12.2018, а також інші надані стороною захисту докази відносно повноважень лікаря, який проводив відповідний огляд, не можуть бути доказами невинуватості ОСОБА_4, оскільки до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП останній був притягнутий саме за відмову від проходження огляду на стан спяніння в установленому законом порядку, а не за керування транспортним засобом у стані спяніння, відповідальність за яке також передбачена у ч.1 ст.130 КУпАП. При цьому, медичний огляд на стан спяніння та складання висновку за результатами такого огляду було проведено не у присутності поліцейського, як того вимагає в обовязковому порядку вказане вище законодавство України, а тому ці документи є недопустимими доказами.

Апеляційний суд не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги захисника про те, що суддя суду першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідка ОСОБА_6, оскільки інший допитаний в суді свідок ОСОБА_5 пояснив, що коли його зупинили працівники поліції, то він був разом з ОСОБА_6, а тому фактично останній був свідком тих самих подій, які він і виклав у своїх письмових поясненнях, які у свою чергу узгоджуються з іншими доказами, в тому числі з відеозаписом, а тому справа розглянута на підставі наявних доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суддя не перевірив законність дій поліцейських щодо зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_4 також є необґрунтованими, оскільки в даному випадку зясування вказаної обставини виходить за межі предмета судового розгляду та не підлягає обовязковому дослідженню.

В своєму рішенні від 29.06.2007 по справі «ОГаллоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (OHalloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02) ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі», а тому водій ОСОБА_4 зобовязаний був на вимогу працівників поліції не тільки пройти огляд на стан спяніння, але й виключно у передбачені законом порядок і спосіб.

Таким чином, враховуючи вказані вище вимоги законодавства України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні у відношенні ОСОБА_4 протоколу про адміністративне правопорушення дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм та права і законні інтереси останнього, а протокол про адміністративне правопорушення розглянутий суддею суду першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи та досліджених в судовому засіданні доказів, які у своїй сукупності і взаємозвязку разом з дослідженими в суді апеляційної інстанції доказами є достатніми для прийняття рішення про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_4 суддею суду першої інстанції в повному обсязі були дотримані положення ст.ст.268, 279 і 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином вмотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника ОСОБА_3 без задоволення.

Керуючись ст.294 КУпАП України,

П О С Т А Н О В И В:

Постанову судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 07 лютого 2019 року відносно ОСОБА_4 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 на цю постанову без задоволення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Сумського апеляційного судуОСОБА_2.