ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/1074/18 Номер провадження 33/814/232/19Головуючий у 1-й інстанції Гвоздик А. Є. Доповідач ап. інст. Нізельковська Л. В.
Категорія: ч.1 ст.172-6 КпАП України
ПОСТАНОВА ПО СПРАВІ ПРО АДМІНПРАВОПОРУШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року м. Полтава

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду Нізельковська Л.В.,

за участі:

прокурора - Лисенко Н.М.,

захисника - адвоката Беркути Л.Г.,

особи, яка притягається

до адміністративної відповідальності - ОСОБА_3,

розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову судді Диканського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в :

Цією постановою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець смт.Диканька Полтавської області, громадянин України, працюючий в ТОВ „Укрпродснекгруп", одружений, маючий на утриманні двох малолітніх дітей, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1,

визнаний винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172-6 та ч.1 ст.172-6 КпАП України, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір в сумі 352, 40 грн. в дохід держави.

Суддею місцевого суду встановлено, що ОСОБА_3 вчинив правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_3 наказом ГУНП в Полтавській області №171 о/с від 05.05.2017 був призначений на посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції №4 Диканського ВП Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області. Таким чином, він відповідно до пп.„з" п.1 ч.1 ст.3 Закону України „Про запобігання корупції" являвся суб'єктом, на якого поширюється дія цього Закону.

У відповідності до ч.2 ст.45 вказаного Закону, а також до п.п.2,3 п.5 розділу ІІ Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави, або місцевого самоврядування, затвердженого Рішенням НАЗК №3 від 10.06.2016, яке зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 за №959/29089, в разі припинення діяльності ОСОБА_3 був зобов'язаний подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, не пізніше дня припинення діяльності, а також наступного року після припинення діяльності подати в установленому ч.1 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції» порядку, тобто до 01 квітня року, наступного за звітним, декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Разом з тим, будучи звільненим з посади 20.10.2017, ОСОБА_3 подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в зв'язку з припиненням такої діяльності, та декларацію суб'єкта декларування, який припинив діяльність, за минулий рік, лише 24.10.2018.

Таким чином, ОСОБА_3 несвоєчасно без поважних причин подав декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, передбачене ч.1 ст. 172-6 КпАП України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить постанову судді скасувати, а провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КпАП України (за фактом несвоєчасного подання декларації в зв'язку з припиненням діяльності), та у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст.38 КпАП України (за фактом несвоєчасного подання декларації за минулий рік).

Вказав, що на адресу місцевого суду надійшли два протоколи про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_3, які суддя об'єднав у одне провадження безпосередньо в судовому засіданні без винесення відповідної постанови.

При цьому, положеннями ч.2 ст.45 ЗУ „Про запобігання корупції" термін на подання декларації після звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не визначено. Отже, в діях ОСОБА_3 відсутня об'єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КпАП України.

Здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави та місцевого самоврядування, належить до виключної компетенції НАЗК, а тому роздрукована декларація з ЄДРД є недопустимим доказом. Крім того, НАЗК проведено перевірку щодо подання ОСОБА_3 декларацій лише за 2018 рік, а подання ним декларацій у 2017 році не перевірялось, хоча обов'язок подати декларацію виник саме з моменту звільнення - з 20.10.2017.

Що стосується факту несвоєчасного подання ОСОБА_3 після звільнення декларації за 2017 рік, то відповідно до повідомлення Національної поліції України, дане правопорушення виявлено 25.04.2018 року, а адміністративне стягнення накладено суддею лише 28.12.2018 року, тобто з порушенням передбаченого ст.38 КпАП України строку.

Вислухавши захисника Беркуту Л.Г. та особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_3, які підтримали подану апеляційну скаргу, прокурора, яка проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та вважала постанову судді законною та обгрунтованою, дослідивши матеріали справи, приходжу до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 252, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об'єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з'ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суддя місцевого суду дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КпАП України. Висновок судді ґрунтується на об'єктивних даних, що маються у справі та були досліджені в судовому засіданні.

Диспозиція ч.1 ст.172-6 КпАП України передбачає відповідальність, за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.2 ст.45 Закону України „Про запобігання корупції" №1700-VII від 14.10.2014 року особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

З огляду на положення п.п.2 п.5 Розділу ІІ Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Рішенням НАЗК №3 від 10.06.2016 року, яке зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 року за №959/29089, декларація суб'єкта декларування, який припиняє діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подається не пізніше дня такого припинення.

Згідно із п.2 Порядку припиненням діяльності, пов'язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування є день видачі трудової книжки суб'єкту декларування, із зазначенням підстав такого рішення.

Як вбачається із наказу ГУНП в Полтавській області №494 о/с від 20.10.2017 року, ОСОБА_3 звільнений зі служби в поліції на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України „Про Національну поліцію" (за власним бажанням). В цей же день йому вручено трудову книжку, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка.

Однак, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_3 подав відповідну декларацію лише 24.10.2018 року. Жодних поважних причин пропуску строку подання декларації ОСОБА_3 не навів.

Винуватість ОСОБА_3 у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення, повністю підтверджена дослідженими під час розгляду справи доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення №26 від 05.11.2018 року, в якому викладені обставини вчинення правопорушення; копією витягу з Єдиного державного реєстру декларацій, з якого видно, що ОСОБА_3 подав декларацію 24.10.2018 року; копією Наказу про звільнення ОСОБА_3 із посади поліцейського сектору реагування патрульної поліції №4 Диканського ВП Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області; копією журналу, відповідно до якого ОСОБА_3 20.07.2017 року у складі навчальної групи особового складу Диканського ВП Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області, пройшов курс із вивчення антикорупційного законодавства; копією службової телеграми від 17.10.2017 року щодо необхідності проведення наради стосовно виконання працівниками поліції вимог законодавства у сфері запобігання корупції, вимоги якої було доведено ОСОБА_3 до відому, про свідчить його особистий підпис.

Підстави ставити під сумнів вказані докази відсутні, оскільки ці докази отримані у передбачений законом спосіб, уповноваженими особами, є об'єктивними, відповідають вимогам ст.251 КпАП України, узгоджуються між собою і нічим не спростовані.

Твердження ОСОБА_3 про те, що уповноваженою особою не було перевірено, чи подавалася декларація за весь період часу з моменту звільнення, а перевірка проведена лише за 2018 рік є необгрунтованим, оскільки в наявному у матеріалах справи витягу з ЄДРД міститься інформація щодо поданих декларацій ОСОБА_3 за період 2017-2018. При цьому в 2017 році апелянтом була подана лише щорічна декларація, а декларація в зв'язку зі звільненням та декларація, що подається особою, яка припинила діяльність, за минулий рік, подані лише 24.10.2018.

Доводи про законодавчу невизначеність терміну на подання декларації після звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, є необґрунтованими та такими, що не узгоджуються із наведеними вище нормами антикорупційного законодавства України.

Висновок судді про доведеність вини ОСОБА_3 у несвоєчасному без поважних причин поданні декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, після звільнення, за 2017 рік, є правильним, ґрунтується на належних та допустимих доказах, що були ретельно перевірені суддею під час розгляду справи, і ніким не оспорюється. Дії ОСОБА_3 за ч.1 ст.172-6 КпАП України кваліфіковані вірно.

Твердження апелянта про закінчення на момент розгляду справи у суді строків накладення адміністративного стягнення за вчинення вказаних правопорушень, є безпідставним з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст.38 КпАП України адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов'язаного з корупцією, а також правопорушень, передбачених статтями 164-14, 212-15, 212-21 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

Положеннями ч.1 ст.172-6 КпАП України визначено відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Як вбачається із вказаної норми, адміністративне правопорушення вважається вчиненим з моменту несвоєчасного подання особою такої декларації.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 подав обидві декларації, за несвоєчасне подання яких притягається до адміністративної відповідальності, 24.10.2018. Вказана дата, в даному випадку, і є моментом вчинення правопорушення. Адміністративне стягнення накладено суддею 28.12.2018 року, тобто в межах передбаченого ст.38 КпАП України строку.

Що стосується доводів про порушення вимог закону, оскільки суддею не виносилось окремого процесуального документа про об'єднання справ у одне провадження, то такі доводи є безпідставними, виходячи з такого.

Відповідно до приписів ч.2 ст.36 КпАП України, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.

Даної вимоги закону суддя місцевого суду дотримався. Постановлення при цьому окремого процесуального документу про об'єднання справ у одне провадження закон не вимагає.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про допущення інших порушень під час розгляду справи у місцевому суді не є істотними та не тягнуть за собою скасування постанови судді.

Враховуючи вищенаведене, постанова судді місцевого суду є законною і підстав для її зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.294 КпАП України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову судді Диканського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2018 року щодо нього - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Л.В. Нізельковська