Номер провадження: 33/813/393/19
Номер справи місцевого суду: 521/158/19
Головуючий у першій інстанції Кузьменко Н. Л.
Доповідач Котелевський Р. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі судді палати з розгляду кримінальних справ Котелевського Р.І., за участю: секретарів судового засідання: Тьосової Я.В., Стоянової Л.І. Узун Н.Д.; особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ; захисників Небеської М.С., Неголюка С.Б., Малюка Є.Є., Довженка О.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 23.01.2019 року, -

встановив:

оскаржуваною постановою судді районного суду,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 (один) рік, та стягнуто судовий збір у сумі 384,20 грн.

Відповідно до оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 визнаний винним та притягнутий до адміністративної відповідальності за те, що він, 23.12.2018 року, близько 2130 год., по вул. Гастело,121 в м. Одесі керував автомобілем «Toyota Ні Асе» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння (нестійка хода, почервоніння очей), від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, водій відмовився в присутності двох свідків, порушивши п.2.5 ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Не погоджуючись з рішенням судді районного суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови районного суду. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову та закрити провадження по справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що його не було повідомлено про час і місце розгляду справи в районному суді та розгляд справи проведено за його відсутністю. Апелянт зазначає, що на місці зупинки він дійсно відмовився від освідування на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Драгер», але він просив провести його огляд на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я, але такий огляд проведений не був.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисників, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; допитавши свідка - інспектора патрульної поліції Комісарчука А.Ю.; вивчивши матеріали адміністративної справи та долучені до неї докази; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до положень ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, або якщо відмовлено у його поновленні.

Відповідно до змісту оскаржуваної постанови судді районного суду, 23.01.2019 року ОСОБА_1 не був присутнім в судовому засіданні суду першої інстанції (а.с.7).

Матеріали судової справи не містять відомостей про направлення ОСОБА_1 копії оскаржуваної постанови, але містять заяву ОСОБА_1 про ознайомлення з матеріалами справи та отримання копії оскаржуваного рішення захисником ОСОБА_1 - адвокатом Неголюк С.Б. - 14.02.2019 року. Апеляційна скарга подана - 18.02.2019 року (а.с. 13-16). За таких підстав апеляційний суд вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження та забезпечити апелянту право на доступ до правосуддя.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність оскаржуваного рішення, апеляційним судом встановлено таке.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, але не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ст.ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Розглядаючи справу, апеляційний суд приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою, оскільки ухвалена з недотриманням вимог діючого КУпАП, за результатами неповного дослідження доказів та невірної їх оцінки, та без врахування положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.

Так, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997 року.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право на справедливий і публічний розгляд справи.

Прецедентна практика ЄСПЛ, застосовуючи критерій суворості покарання за вчинення адміністративного правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, відносить адміністративні правопорушення до кримінально-правової сфери з усіма гарантіями статті 6 Конвенції.

Разом з цим, і інші адміністративні правопорушення можуть підпадати під сферу дії кримінально-правового аспекту статті 6 Конвенції. Зокрема це порушення правил дорожнього руху (позбавлення права управління - Рішення ЄСПЛ «Лутц проти Німеччини» від 25.08.1987 року; Рішення ЄСПЛ «Маліге (Malige) проти Франції» від 23.09.1998 року).

ЄСПЛ дійшов висновку, що стаття 6 Конвенції не може застосовуватися з точки зору «кримінального обвинувачення» до такої міри покарання як негайне позбавлення посвідчення водія ( Комюніке Секретаря Європейського Суду з прав людини стосовно рішення у справі «Ескубе проти Бельгії»).

Отже, ЄСПЛ вирішуючи питання застосування ст. 6 Конвенції не ставить в залежність виведення з під юрисдикції кримінальних судів певних видів правопорушень віднесених до юрисдикції інших органів, посадових осіб.

Таким чином, у справах про адміністративні правопорушення на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, - особа, щодо якої розглядається справа та потерпілий, додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.

Відповідно до оскаржуваного судового рішення ОСОБА_1 визнаний винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 гривень з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 (один) рік, але таке рішення судді районного суду не можна визнавати законним та обґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.ст. 23, 33 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених КУпАП України та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника ступінь його вини майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

З оскаржуваної постанови убачається, що призначивши адміністративне стягнення ОСОБА_1 у виді штрафу, суддя не дотримався вимог закону та призначив стягнення, яке не відповідає вимогам ст.ст. 23, 33 КУпАП, оскільки визначаючи розмір штрафу не врахував, що відповідно вимог ст. 27 КУпАП, покарання у виді штрафу призначається не у твердій грошовій сумі, а у ставках неоподаткованого мінімуму доходів громадян, установленого законодавством України на момент постановлення рішення.

Санкцією ч.1 ст.130 КУпАП, за якою ОСОБА_1 визнано винним оскаржуваною постановою судді районного суду, регламентовано, що таке правопорушення тягне за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 10200 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Отже санкцією зазначеної норми закону стягнення визначене у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян, у зв`язку з чим таким чином і мало бути призначене стягнення особі, яка притягнута до відповідальності з вказанням еквіваленту цих мінімумів у грошовій сумі.

Відповідно до п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 (сімнадцяти) гривень.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що суддею районного суду при ухвалені рішення були порушені вимоги ст.ст. 27, 33, 283 КУпАП, зокрема стягнення накладене за правопорушення, у скоєнні якого ОСОБА_1 визнано винним - ч.1 ст.130 КУпАП, визначено не у межах та виді, встановлених цим Кодексом. Зазначене є однією з підстав для визнання постанови судді районного суду необґрунтованою та незаконною.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості рішення судді районного суду щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення та визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, апеляційний суд приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції є незаконною, оскільки постановлена з істотними порушеннями вимог діючого КУпАП, зокрема в зв`язку з неповнотою дослідження доказів та невірною їх оцінкою.

Так, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що на місці зупинки, поліцейські запропонували йому пройти медичний огляд за допомогою газоаналізатора «Драгер», але сам прилад поліцейськими йому не надавали, а тому на місці зупинки він дійсно відмовився від проведення огляду на стан сп`яніння за допомогою газоаналізатора. Одночасно, з урахуванням відсутності на місці зупинки газоаналізатора та документів на нього, він не заперечував проти проведення медичного огляду на стан сп`яніння в медичному закладі, про що заявив поліцейським, але останні не пропонували йому пройти такий огляд, та у зв`язку з відмовою проведення огляду на місці за допомогою відсутнього газоаналізатора, склали відносно нього протокол. Крім того, ОСОБА_1 повідомив суду, що згідно медичних рекомендацій та обмежень, з 10 травня 2018 року, йому заборонено вживати алкогольні напої та надав на підтвердження своїх слів медичну довідку НК «Добролюб» (ліцензія АГ №599169 від 14.11.2011 року) від 10.05.2018 року, завірену підписом та печаткою лікаря ОСОБА_3

Обставини розвитку події, які повідомив суду ОСОБА_1 , фактично не були спростовані під час апеляційного розгляду інспектором патрульної поліції Комісарчуком В.Ю.

Так, допитаний в якості свідка інспектор 2-ої роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області Комісарчук В. Ю . пояснив суду, що складав протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , якого було зупинено за порушення ПДР України, зокрема за перетинання двох суцільних смуг. Після зупинки було встановлено, що у ОСОБА_1 наявні ознаки алкогольного сп`яніння, а тому йому було запропоновано пройти освідування у встановленому законом порядку, але ОСОБА_1 від проходження такого огляду відмовився. При цьому, ОСОБА_5 підтвердив суду, що на місці зупинки газоаналізатора «Драгер» у екіпажу патрульної поліції не було, а тому правопорушнику він не надавався.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №156518 від 23.12.2018 року відносно ОСОБА_1 , під час оформлення протоколу були присутні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Допитати свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції не виявилося можливим, оскільки на неодноразові виклики до суду за зазначеними в протоколі про адміністративне правопорушення та поясненнях долучених до нього адресами, свідки в суд не з`явились.

Так, свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у визначеному законом порядку (шляхом надіслання повісток та здійснення СМС-повідомлень за телефонами, зазначеними в поясненнях свідків) вісім разів викликалися до апеляційного суду в судові засідання, зокрема на 13.03.2019 року (а.с.27); 03.04.2019 року (а.с. 38,40); 23.04.2019 року (а.с.43, 44); 13.05.2019 року (а.с.56, 57); 04.06.2019 року (а.с. 63, 66); 19.06.2019 року (а.с.76, 77); 27.06.2019 року (а.с.87); 23.07.2019 року (а.с. 95, 96, 98), але до суду не з`явилися.

Крім того, на листи апеляційного суду на адресу керівництва УПП в Одеській області ДПП НП України з вимогою сприяння у встановлені місця знаходження та зобов`язання прибуття до апеляційного суду, свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 також не з`явились (а.с. 59), а відповідь щодо неможливості виконання доручення апеляційного суду від УПП в Одеській області ДПП НП України на адресу суду не надійшла.

Таким чином, апеляційним судом були вжиті всі необхідні та можливі заходи щодо допиту свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, з метою перевірки доводів апелянта щодо відсутності свідків на місці події.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що правоохоронний орган не вжив заходів щодо забезпечення явки свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судове засідання, а за адресами, зазначеними в протоколі про адміністративне правопорушення та поясненнях свідків, викликати свідків не вдалося можливим. За таких підстав пояснення зазначених в протоколі свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . апеляційний суд не може прийняти як допустимі докази, оскільки покази свідків не були перевірені судом під час судового розгляду, що суперечить принципу безпосередності.

Одночасно, апеляційний суд вважає слушними доводи сторони захисту щодо недопустимості як доказу пояснень свідка ОСОБА_6 , оскільки вони викладені від імені особи чоловічої статі, а тому ці пояснення викликають обґрунтовані сумніви щодо їх достовірності.

Більш того, апеляційним судом встановлено, що протоколи пояснень ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не підписані поліцейським, який складав протокол про адміністративне правопорушення, що свідчить про неналежне оформлення процесуальних документів працівником правоохоронного органу, свідчить про недопустимість цих протоколів як доказів.

Також, згідно змісту протоколів пояснень свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вказані особи були присутні під час відмови ОСОБА_1 від проведення медичного огляду на стан сп`яніння за допомогою приладу «Драгер», але в них відсутні посилання про те, що в присутності свідків правопорушнику пропонувалося пройти медичний огляд в закладі охорони здоров`я (а.с. 3,4).

За таких обставин, пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , долучені до протоколу про адміністративне правопорушення, відповідно до яких вказані особи були присутніми під час відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі, апеляційний суд визнає недопустими доказами. (а.с. 3,4). Інші докази щодо відмови ОСОБА_1 від проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я, в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні, а тому у апеляційного суду не має підстав ставити під сумнівів версію ОСОБА_1 щодо обставин складання протоколу відносно нього та недотримання поліцейськими порядку проведення огляду на стан сп`яніння.

Крім того, апеляційним судом встановлені інші обставини, які свідчать про недотримання поліцейськими вимог закону та відомчих нормативних актів при складанні протоколу про адміністративного правопорушення.

Так, згідно п. 2.5 Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Порядок проходження огляду на стан сп`яніння встановлений ст.266 КУпАП, а також затвердженою спільним Наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерством охорони здоров`я України №1452/735 від 09.11.2015 року Інструкцією «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (далі - Інструкція). Інструкцією передбачено, що огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Огляд проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом, або, у разі відмови водія пройти огляд на місці, лікарем закладу охорони здоров`я.

Відповідно до пунктів 3, 4, 5 Розділу ІІ Інструкції, поліцейськими при огляді на стан сп`яніння використовуються спеціальні технічні засоби, які мають, зокрема, сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки з дотриманням інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу та фіксацією результатів на паперових та електронних носіях. Перед проведенням огляду на стан сп`яніння поліцейський інформує особу, яка підлягає огляду на стан сп`яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу та на її вимогу надає сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки.

В суді апеляційної інстанції допитаний в якості свідка інспектор патрульної поліції ОСОБА_5. пояснив, що у екіпажу патрульної поліції на місці зупинки автомобіля під керуванням ОСОБА_1 газоаналізатора «Драгер» не було в наявності. Даний факт підтверджуються відповіддю УПП в Одеській області ДПП НП України від 24.06.2019 року, наданою на запит адвоката Довженка О.Ю. (а.с.90).

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що своїми поясненнями інспектор поліції фактично підтвердив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про ненадання поліцейськими на місці зупинки газоаналізатора «Драгер» для проведення огляду на стан сп`яніння на місці зупинки, що свідчить про недотримання працівниками поліції порядку проведення медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Крім того, про слушність доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправомірності складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення свідчить наступне.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 7 ст. 266 КУпАП, особи, які керують транспортними засобами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного сп`яніння підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами. У разі відсторонення особи від керування транспортним засобом, можливість керування цим транспортним засобом надається уповноваженій нею особі, яка має посвідчення водія відповідної категорії та може бути допущена до керування транспортним засобом.

Встановлений факт не відсторонення ОСОБА_1 працівниками поліції від керування транспортним засобом не спростовує тверджень останнього про те, що він автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, або з ознаками такого сп`яніння не керував, а тому відмовився від проведення медичного огляду.

Вирішуючи питання щодо належності, допустимості та достатності доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За вище викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не доводять вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки була порушена процедура складання протоколу про адміністративне правопорушення, а тому факт перебування ОСОБА_1 з ознаками алкогольного сп`яніння під час керування автомобілем та його відмова від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, у передбаченому законом порядку встановлені не були.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність прийнятого суддею районного суду рішення про визнання ОСОБА_1 винним в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких умов, апеляційний суд вважає за необхідне оскаржувану постанову судді районного суду скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Керуючись ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.62 Конституції України, ст.ст. 247, 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -

постановив:

Поновити ОСОБА_1 строк на оскарження постанови судді Малиновського районного суду м. Одеси від 23.01.2019 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 23.01.2019 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був визнаний винним та притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП - скасувати, а провадження по справі - закрити, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Р.І. Котелевський