Провадження №3/760/9224/19
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2019 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Зелінська М.Б., за участі ОСОБА_1 та прокурора Петрика В.А., розглянувши матеріали, які надійшли від Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя Національного агентства з питань запобігання корупції про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючого, за ч.1 ст. 172-6 КУпАП,
ВСТАНОВИВ:
Згідно із протоколом про адміністративне правопорушення № 44-01/316/19 від 30.07.2019 року, ОСОБА_1 , будучи звільненим у 2017 році з посади заступника начальника Головного квартирно-експлуатаціного управління Збройних Сил України та являючись суб`єктом на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», несвоєчасно без поважних причин подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, після звільнення, за минулий 2017 рік, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.
На підставі постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 09.09.2019 року адміністративний матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП повернуто до Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя Національного агентства з питань запобігання корупції у місті Києві для належного оформлення.
На виконання вказаної постанови суду з Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя Національного агентства з питань запобігання корупції в місті Києві надійшов адміністративний матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.
В судове засідання ОСОБА_1 з`явився, свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав та пояснив, що в протоколі про адміністративне правопорушення №44-01/316/19 від 30.07.2019 року вказано (стор. 5), що він несвоєчасно без поважних причин подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за минулий 2017 рік, проте на стор. 3 та 4 протоколу зазначено, 16.06.2018 р. він несвоєчасно подав іншу декларацію - особи, яка припинила діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування.
Щодо відсутності події правопорушення пояснив наступне.
Частиною 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» визначено граничний термін подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування («щорічна») щорічно до 01 квітня року, наступного за звітним. Щорічну декларацію за 2016 рік він подав 29.03.2017 р., що відповідає встановленим вимогам.
Частиною 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що декларація «після звільнення» подається наступного року після припинення діяльності. Декларацію «після звільнення» він подав 16.06.2018 р., тобто наступного 2018 р. після припинення діяльності. Вимоги, які містить абзац 2 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», як щодо строку подання відповідної декларації, так і способу її подання він не порушив.
Рішення НАЗК від 10.06.2016 р. №2 «Про початок роботи системи подання та оприлюднення декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» не порушував. Вказане рішення встановлює початок роботи системи подання та оприлюднення декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Оскільки всі вищезазначені декларації подано ним не раніше вказаних в цьому рішенні термінів початку роботи системи, вимоги цього рішення ним повністю дотримані.
ОСОБА_1 відзначив, що, у ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», правопорушенням пов`язаним з корупцією є діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги. Оскільки вимоги встановлені ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» щодо строку подання декларації ним не порушувались, відсутня і подія адміністративного правопорушення за яку особа може бути притягнена до відповідальності.
Щодо належності особи, яка притягається до відповідальності, до суб`єктів декларування та адміністративного правопорушення, вказаного в протоколі пояснив наступне.
У протоколі стверджується, що він, відповідно до підпункту «в» п. 1 частини першої ст. 3 Закону України «Про державну службу» є суб`єктом (державним службовцем), на якого поширюється дія цього Закону, внаслідок чого він є суб`єктом декларування та адміністративного правопорушення, згідно з абзацом 15 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», який відсилає до п.1, підпунктів «а» і «в» п. 2, п. 4 і 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону.
Оскільки в протоколі не вказано яким чином його віднесено до осіб, визначених у підпунктах «а» і «в» п. 2, пунктах 4 і 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», зазначив, що відповідно до займаної посади не відносився до осіб, визначених у підпунктах «а» і «в» п. 2, пунктах 4 і 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції». Проаналізувавши зміст протоколу, ОСОБА_1 дійшов висновку, що НАЗК відносить його до суб`єктів декларування та адміністративного правопорушення, як особу, яка відноситься до категорії «державні службовці» (підпункт «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції»). Визначення осіб, на яких поширюється Закон України «Про державну службу», міститься в п. 2 ст. 3 цього Закону (в редакції, яка була чинною на період його перебування на посаді заступника начальника Головного КЕУ ЗСУ). ОСОБА_1 пояснив, що, оскільки, він очевидно не може бути віднесений до службовців вказаних в підпунктах 1-4 та 6-8 п. 2 ст. 3 Закону України «Про державну службу», можна припустити, що НАЗК відносить його до державних службовців органів військового управління. Проте, ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що органами військового управління є: Міністерство оборони України, інші центральні органи виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, Генеральний штаб Збройних Сил України, інші штаби, командування, управління, постійні чи тимчасово утворені органи у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, призначенні для виконання функцій з управління військами, з`єднаннями, військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями, які належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади, та військові комісаріати. Зазначив, що серед повноважень Головного КЕУ за час його роботи не було функцій з управління військами, військовими частинами тощо.
Зазначив, що протокол та додані до нього докази не доводять тієї обставини, що він під час роботи в Головному КЕУ дійсно був державним службовцем, а відтак і суб`єктом декларування. Натомість, до протоколу додано копії наказів про його призначення та звільнення з посади у Головному КЕУ, зміст яких засвідчує, що під час призначення на посаду не вказувалося, що його було прийнято на державну службу. Згадка в наказі про його звільнення не може бути беззаперечним доказом, що обіймаючи вказану в цих наказах посаду він перебував на державній службі, оскільки припиненню державної служби природно має передувати її початок чи продовження раніше початої.
Окремі положення протоколу створюють хибну уяву про те, що він приймав присягу державної служби та отримував відповідний ранг державної служби безпосередньо в Головному КЕУ, що не відповідає дійсності. Присягу приймав і відповідний ранг йому було присвоєно під час його роботи у Фонді державного майна України у період з 1997 року по 2015 рік. Щодо роботи в Головному КЕУ зазначив, що його роботодавець стверджував, що на займану ним посаду поширюються вимоги та обмеження, встановлені для державної служби. Вказав, що особисто цих обставин не перевіряв, оскільки не мав для того необхідних підстав, а просто дотримувався вимог роботодавця. Які підстави мав роботодавець для такого твердження йому не відомо. Пояснив, що для нього це був звичний (відносно попереднього місця роботи) режим роботи. До його службових повноважень на займаній посаді не належала діяльність, яка відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну службу» відноситься до державної служби.
У доданих до протоколу доказах відсутні свідчення та належні обґрунтування того, що безпосередньо займана ним посада належала до держаної служби і була пов`язана з виконанням функцій держави, а відтак і докази того, що він дійсно є суб`єктом декларування та адміністративного правопорушення вказаного в протоколі.
Декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування подавались ним з перестороги через неоднозначність норм законодавства щодо визначення окремих категорій суб`єктів декларування, для запобігання можливого вчинення адміністративного правопорушення вказаного в протоколі.
Зазначив, що декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування подавались ним з перестороги через неоднозначність норм законодавства щодо визначення окремих категорій суб`єктів декларування, для запобігання можливого вчинення адміністративного правопорушення, вказаного в протоколі.
Щодо відсутності складу адміністративного правопорушення пояснив наступне.
Як зазначає Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.1 свого листа від 22.05.2017 року №223-943/0/4-14, об`єктивною ознакою складу вказаного в протоколі адміністративного правопорушення є активна форма прояву, яка полягає у несвоєчасному поданні відповідної декларації без поважних причин. Для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 176-6 КУпАП необхідним є встановлення несвоєчасності подання відповідної декларації, тобто подання поза строком, визначеним Законом.
Згідно з вимогами абзацу другого частини 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави, зобов`язані наступного року після припинення діяльності в установленому ч. 1 цієї статті порядку, а саме шляхом заповнення на офіційному веб-сайті НАЗК, подавати декларацію за минулий рік.
Враховуючи вказану вимогу та дефініції «строк» та «термін», встановлені ст. 251 та ст. 252 Цивільного кодексу України, відповідно до якого роками, місяцями тощо визначається строк, а календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати визначається термін, і те, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язується дія в даному випадку подання декларації він вважав, що зазначена декларація має бути подана ним наступного року з дня його звільнення із займаної посади, за рік, що минув з дня звільнення. Вказав, що на це його переконання також вплинули відомі йому вимоги щодо існуючих обмежень після припинення діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави, встановлених ст. 26 Закону України «Про запобігання корупції», строк дії яких також визначено законом як «протягом року з дня припинення відповідної діяльності»
Пояснив, що керуючись вищевказаним, перебував у переконанні, що декларація має бути ним подана по завершенні одного року після звільнення з посади, щоб подані в декларації відомості охопили минулий з дня його звільнення календарний рік. Оскільки його було звільнено 14.06.2017 р., він негайно після завершення одного року після звільнення 15.06.2018р. почав подавати декларацію «після звільнення» і лише при заповненні її форми пересвідчився, що програмні засоби подання декларації не дозволяють користувачу при поданні відповідної декларації подавати відомості за інший період, ніж з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р. Подання декларації саме 16.06.2018 р. пояснюється тим, що зіткнувшись із вказаною вище проблемою йому довелось провести перерахунок відомостей про доходи, які він вносив у декларацію.
Також він врахував, що вказана в ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» календарна дата 1 квітня визначає кінцевий термін для подання щорічних декларацій, а завчасне подання декларації особи, яка припинила діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави, також є її несвоєчасним поданням, що є однією з ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП.
Також додав, що серед поданих НАЗК до суду доказів по цій справі немає жодного доказу того, що він коли-небудь був повідомлений, що своєчасним є подання відповідної декларації (після звільнення) тільки до 1 квітня року, наступного за звільненням. Хоча НАЗК на виконанні ст. 6 КУпАП мало повну можливість запобігти несвоєчасності подання суб`єктом декларування відповідної декларації, зазначивши у повідомленні про прийняття від нього декларації (напередодні звільнення), яка надійшла на зареєстрованому в його особистому кабінеті адресу електронної пошти, відомостей про кінцеву дату подання наступної декларації тощо. Вказане повідомлення передбачено абзацом 7 п.4 Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Рішенням №3 НАЗК від 10.06.2016р. Проте такого повідомлення він не отримував, доказів щодо його надсилання суду не надано.
Вказав, що розміщений на офіційному сайті Верховної Ради України текст Закону України «Про запобігання корупції» не містить жодних посилань на те, що відносно виконання суб`єктами декларування вимог абзацу 2 ч. 2 ст. 45 цього Закону існують роз`яснення, трактування чи підзаконні акти. Таким чином, він не мав підстав для сумнівів щодо змісту вказаних вимог та для пошуку таких роз`яснень чи підзаконних актів, тим більше, що навіть той факт їх існування і виконання суб`єктом декларування не звільняє останнього від відповідальності за дотримання саме тієї вимоги, яка визначена Законом, окрім випадків, коли роз`яснення є офіційним, тобто наданим Конституційним судом України, а підзаконні акти видані уповноваженими на те органами виключно в межах, регулювання яких віднесено до компетенції такого органу.
Встановлення термінів і строків, в які суб`єкти декларування зобов`язані подавати відповідні декларації, не віднесено Законом до повноважень НАЗК, оскільки ці терміни та строки встановлено безпосередньо Законом України «Про запобігання корупції».
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.1 свого листа від 22.05.2017 року №223-943/0/4-14 обґрунтував необхідність при розгляді справ щодо притягнення осіб до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, звертати увагу на те, що «коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід», а «вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи». Тлумачення сумнівів щодо вини особи на її користь, передбачено ст. 62 Конституції України.
В підпункті 1 п.2 цього ж листа зауважено, що відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації, як і у випадку з абзацом 2 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання.
Зауважив, що зазначені вище обставини подання ним відповідної декларації виключають умисність його дій на «несвоєчасне подання декларації».
Пояснив, що відсутні і будь-які інші мотиви для умисності його дій саме для несвоєчасного подання декларації, оскільки вказані в ній доходи отримані виключно з офіційних джерел від державних органів, і будь-яких змін до його майнового стану у порівнянні з попередньою декларацією не відбулося. Отже він не мав об`єктивних чи суб`єктивних причин ані приховувати відомості про свої доходи та майновий стан, ані затримувати їх подання. Вказане засвідчує відсутність в його діях мотиву.
Зазначив, що Конституційний суд України в рішенні по справі №1-27/2010 від 06.10.2010 р. №21-рп/2010 звернув увагу на те, що за ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, і у ратифікованих Україною Цивільній конвенції про боротьбу з корупцією 1999 року, Кримінальній конвенції про боротьбу з корупцією 1999 року, Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції 2003 року корупційна діяльність безпосередньо пов`язується з корисливими діями (бездіяльністю) посадової особи. Як вказано у цьому рішенні Конституційного суду України, наведені положення унеможливлюють визнання законодавцем корупційними дій ніяк не пов`язаними з корисливими діями (бездіяльністю) особи. Враховуючи, що Закон України «Про запобігання корупції» приймався значно пізніше прийняття Конституційним судом України вказаного вище рішення, встановлення законодавцем у цьому Законі пов`язаності адміністративного правопорушення несвоєчасного подання декларації, з корупцією, засвідчує встановлення законодавцем безумовного зв`язку між таким правопорушенням і корисливістю дій особи, звинуваченої у його вчиненні.
Також, ОСОБА_1 , просив суд звернути увагу, що декларації про доходи та майновий стан він подавав з 2007 року, в якому прийняв присягу державного службовця, і жодного разу з того часу не притягався до відповідальності за недотримання вимог законодавства щодо фінансового контролю. Обставини подання декларації, також свідчать, що вона подана ним без заходів спонукання з боку органів, уповноважених здійснювати контроль за своєчасністю подання декларацій.
Щодо неправомірності зібраних доказів пояснив наступне.
Стаття 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» гарантує кожній особі право знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків встановлених законом.
Збирання доказів в порядку ст. 251 КУпАП передбачене процедурою провадження в справі про адміністративне правопорушення, яке розпочинається складанням відповідного протоколу у визначеному законом порядку.
Матеріали, передані до суду разом із протоколом про адміністративне правопорушення, засвідчують, що докази по цій справі зібрані винятково до складання протоколу. Доказ того, що його було належно попереджено, які відомості про нього та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються до суду не подано. Зазначив, що такого попередження не отримував. Вказане містить ознаки порушення вимог ст. 62 Конституції України щодо неприпустимості обґрунтування обвинувачення доказами, одержаними незаконним шляхом.
Вказав, що в протоколі безпідставно стверджується, що «обов`язок належної підготовки суб`єкта декларування для подачі декларації покладається на самого суб`єкта декларування і для цього Законом відведено належний період з 01.01.2018 по 31.03.2018» Нормами Закону України «Про запобігання корупції» ані такий обов`язок, ані такий період (стосовно декларації, яка подається «після звільнення») не встановлено.
В доданій до протоколу копії листа НАЗК від 23.07.2019 №44-01/58853/19, яким його запросили для надання пояснень, вказано, що він порушив вимоги ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», яка стосується подання щорічних декларацій, натомість у протоколі про адміністративне правопорушення зазначено факт подання ним іншої декларації, а саме особи, яка припинила виконання функцій держави, часові межі подання якої регулюються абзацом другим ч. 2 ст. 45 цього Закону, який лише в частині порядку подання декларації містить посилання на частину першу цієї статті Закону.
До протоколу не включено (що він зазначив у зауваженнях до протоколу) ані відомості про неоднозначність і множинне трактування норм, якими визначається своєчасність подання відповідної декларації, ані відомості про підстави, керуючись якими уповноважена особа НАЗК дійшла висновку про нібито умисність його дій на несвоєчасне подання декларації.
Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд приходить до висновку про відсутність в діях особи складу вказаного адміністративного правопорушення з наступних підстав.
Дії особи, поведінка якої є предметом дослідження, у кожному випадку потрібно оцінювати у контексті положень ст. 9 КУпАП, де закріплено поняття адміністративного правопорушення, яке визначається як протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, вчинена суб`єктом правопорушення, і за яку передбачено адміністративну відповідальність. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи, протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягується до відповідальності.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні, та інші обставини, що мають значення.
Згідно зі ст. 129 Конституції України розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 172-6 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за несвоєчасне повідомлення без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Суб`єктивна сторона цього правопорушення визначається ставленням особи до дії та наслідків, виражене у формі умислу, тобто особа повинна усвідомлювати протиправний характер своєї дії, передбачати її шкідливі наслідки і бажати їх або свідомо допускати настання цих наслідків.
Суд звертає увагу на те, що ігнорування судом доречних аргументів особи яка притягується до відповідальності є грубим порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" повинні застосовуватись судами, як джерело права.
Зокрема, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України" ) і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»).
Судом приймаються до уваги доводи ОСОБА_1 про відсутність у нього прямого чи непрямого умислу на несвоєчасне подання без поважних причин декларації, які заслуговують на увагу, оскільки вони підтверджуються матеріалами справи.
Крім того, при вирішенні питання щодо наявності складу адміністративного правопорушення необхідно врахувати таке.
Статтею 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62) .
При цьому, при розгляді справ цієї категорії слід керуватися Конституцією України, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією про боротьбу з корупцією -ETS 173 (Страсбург, 27 січня 1999 року, ратифіковано Україною 18.10.2006 року, дата набрання чинності для України 01.03.2010 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон), Кодексом України про адміністративні правопорушення, іншими нормативно-правовими актами України, а також практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Враховуючи викладені обставини, суд звертає увагу на те, що рішенням ЄСПЛ, від 14 жовтня 2010 року, у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону,зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.
Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд приходить до висновку про відсутність в діях особи події і складу вказаного адміністративного правопорушення з наступних підстав.
Так, вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного правопорушення, крім іншого, необхідно врахувати наявність суб`єктивної сторони даного правопорушення, яка виходячи із визначення поняття корупційного правопорушення, викладена в ч.1 ст.1 Закону України « Про запобігання корупції».
Судова палата у кримінальних справах Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка у своєму інформаційному листі щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією від 22.05.2017 року, зазначила, що суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст.172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.
З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що незважаючи на те, що у доданих до протоколу доказах відсутні свідчення та належні обґрунтування того, що безпосередньо займана ним посада належала до державної служби і була пов`язана з виконанням функцій держави, а відтак і докази того, що він є суб`єктом декларування, він виконав усі необхідні дії для своєчасної подачі декларації, однак через відсутність у законодавстві необхідної точності стосовно строку подання декларації особою, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування після припинення ними діяльності, подав таку декларацію саме по завершенні одного року після звільнення.
Відповідно до ст.10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Таким чином , для притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-6 КУпАП необхідно встановити той факт, що ОСОБА_1 усвідомлював суспільну небезпечність неподання декларації, передбачав неможливість здійснення фінансового контролю з боку держави та бажав настання таких наслідків або байдуже ставився до їх настання чи свідомо допускав їх настання.
Проте, матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не містять жодних даних про форму вини ОСОБА_1 , в даному випадку, про наявність прямих умисних дій на вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, та жодних доказів на підтвердження такого умислу.
На підставі вищевикладеного, вважаю, що в діях ОСОБА_2 відсутній подія і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП.
Відповідно п. 1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема у разі відсутністю складу адміністративного правопорушення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 247, 283, 284, 285 КУпАП, суддя,-
ПОСТАНОВИВ:
Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-6 КУпАП відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з моменту винесення до Київського Апеляційного суду через Солом`янський районний суд м. Києва.

Суддя: М.Б. Зелінська