Справа № 372/4326/19
Провадження № 3-1465/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 грудня 2019 року Суддя Обухівського районного суду Київської області Кравченко М.В., розглянувши адміністративний матеріал, що надійшов від УПП в м.Києві про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків суду не відомий,

по ст.ст.122-4, 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколів про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 255560 та ДПР18 № 255561 від 25.11.2019 року, які надійшли до суду у одному провадженні, водій ОСОБА_1 17.11.2019 року о 17 год. 42 хв. в м.Києві на Дарницькому шосе, 17 керуючи а/м Тойота РАФ-4 н.з. НОМЕР_1 при зміні напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і ес творить небезпеки або перешкоди іншим учасникам руху, не дотримався безпечного інтервалу, в результаті сталося зіткнення з а/м Опель «Інсігнія» н.з. НОМЕР_2 , що привело до механічних ушкоджень, крім того, будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, місце ДТП залишив, чим порушив п. 2.10 а), 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ст.ст. 122-4, 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

При складенні протоколу ОСОБА_1 вину не визнавав.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 винним себе не визнав, пояснив, що правопорушення не вчиняв, 17.11.2019 року він керував автомобілем «Тойота РАВ-4» в м.Києві, рухався у крайному лівому ряду, коли по зустрічній смузі його обігнав інший автомобіль та раптово зупинився попереду нього, після чого водій цього автомобіля почав у грубій формі висловлювати йому претензії з приводу начебто ДТП, однак під час руху він зіткнення не відчував, на своєму автомобілі за результатами огляду будь-яких механічних ушкоджень не виявив, з огляду на зухвалу поведінку іншого водія, його наполегливі вимоги щодо вимагання коштів та вказані обставини вирішив, що може стати жертвою шахраїв, тому з метою збереження власного майна, життя та здоров`я продовжив рух додому. Залишення місця події пояснив впевненістю своєї непричетності до ДТП, умислу на скоєння правопорушення не мав

Водій ОСОБА_2 під час розгляду справи пояснив, що рухався на автомобілі «Опель Інсігнія» по крайній лівій полосі, коли відчув поштовх з правого боку, зупинився, позаду нього на цій же полосі зупинився автомобіль «Тойота РАВ4», водій якого покинув місце події, не дочекавшись працівників поліції. Зіткнення сталося колесом автомобіля «Тойота» та правим переднім крилом автомобіля «Опель», внаслідок чого на його автомобілі виникла подряпина. На автомобілі «Тойота» ушкоджень він не бачив.

Будучи викликаними на розгляд справи працівники поліції до судді повторно не з`явились, причин неявки не повідомили.

Згідно ч.2 ст.36 КУпАП якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.

Обидва протоколи про адміністративне правопорушення направлені до суду органом поліції в межах єдиного провадження, внаслідок чого зареєстровані під єдиним унікальним номером судового справи, тому їх розгляд проводився одночасно одним і тим же суддею з винесенням одного судового рішення за наслідками розгляду.

Внаслідок роз`яснення права на відвод та розкриття передбаченої законом інформації учасниками процесу відводів судді не заявлено.

Вирішуючи питання по суті слід прийняти до уваги наступне.

Відповідно до вимог ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно із вимогами ст. 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по-батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Згідно ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Вважаю, що достатніх і переконливих доказів винності ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення судді не представлено. Так, з усних пояснень особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, наданих під час розгляду справи в суді, вбачається, що він одразу після події він не виявив будь-яких механічних ушкоджень на автомобілі, яким він керував, на відповідні зауваження водій іншого автомобіля наполягав на негайній передачі йому значної суми коштів у рахунок начебто заподіяних збитків та погрожував зв`язками у поліції, що вказує на відсутність факту зіткнення двох зазначених у протоколі автомобілів, факту заподіяння механічних ушкоджень внаслідок зіткнення саме цих автомобілів. Також це узгоджується із відсутністю записів про наявність будь-яких механічних ушкоджень на автомобілі «Тойота» у відповідних графах на зворотній стороні схеми ДТП.

Пояснення водія ОСОБА_2 не можуть покладатись в основу судового рішення, оскільки вони є протирічливими і непослідовними, а він особисто заінтересований у наслідках розгляду з огляду на можливість настання правових наслідків у вигляді виникнення права вимоги щодо відшкодування заподіяної внаслідок ДТП шкоди. Так, посилання на його руху у крайній лівій полосі під час зіткнення не узгоджуються із його ж посиланнями на те, що після зіткнення обидва автомобілі зупинились у одній і тій же смузі, автомобіль «Тойота» зупинився позаду автомобіля «Опель», при цьому відомостей про те, що будь-який із вказаних автомобілів змінював напрямок руху, переїжджав у іншу полосу руху тощо, суду не повідомлялось. Також під час розляду справи в суді не було повідомлено про наявність механічних ушкоджень на передній правій двері, про що зазначено у відповідній графі зворотної сторони схеми ДТП. Деталізованої інформації про механізм і обставини зіткнення автомобілів ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді повідомити не зміг.

Місце зіткнення на схемі ДТП зображено попереду місцерозташування автомобіля «Опель» по відношенню до напрямку його руху, однак зі слів ОСОБА_2 зіткнення відбулося під час руху, після чого він проїхав певну відстань, що може вказувати на помилки під час складання схеми або ж переміщення автомобіля «Опель» у зворотньому напрямку вже після зіткнення. При цьому місце розташування автомобіля «Тойота», опис виявлених на ньому механічних ушкоджень, деталізованої інформації про місце зіткнення на схемі ДТП не зазначено.

Схема ДТП не підписана особою, що притягується до адміністративної відповідальності, відмітка про його відмову від підпису відсутня.

Протоколи про адміністративне правопорушення, схема ДТП не містять підписів свідків, пояснення свідків, очевидців події у справі відсутні.

Письмові пояснення ОСОБА_1 під час складення протоколу не суперечать його усним поясненням під розгляду справи по суті, тому його правова позиція є послідовною та об`єктивно підтверджується належними і допустимими доказами.

У матеріалах справи відсутні достатні, переконливі, належні та допустимі докази, які б вказували на факт дорожньо-транспортної пригоди за участю ОСОБА_1 , зокрема, фотознімки, відеозаписи або висновки експертиз. У встановленому порядку огляд автомобіля «Тойота» не проводився, клопотань про призначення судової автотехнічної експертизи, що б надало можливість безспірно встановити наявність або відсутність слідів пошкоджень, залишків фарби чи ремонту кузова обох автомобілів ніким не заявлялось.

У відповідності до підпункту 7 пункту 6 розділу VIІІ Інструкції з оформлення поліцейських матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України 07 листопада 2015 року № 1395 обов`язок встановлення всіх обставин скоєння ДТП покладається на уповноважену особу підрозділу патрульної поліції, на території якого сталася пригода.

Згідно підпункту 8 пункту 6 розділу VIІІ зазначеної вказаної інструкції, якщо для об`єктивного розгляду матеріалів ДТП необхідно залучити експерта, уповноваженою особою підрозділу патрульної поліції у триденний строк з вчинення ДТП готується відповідний лист до регіонального підрозділу Державного науково дослідного експертно-криміналістичного центру Поліції України з переліком питань, які треба з`ясувати для прийняття об`єктивного рішення у справі.

Вказані приписи законодавства працівниками поліції при складенні протоколу не дотримані, експерт не залучався.

За таких обставин, твердження про існування факту дорожньо-транспортної пригоди за участю ОСОБА_1 ґрунтуються виключно на поясненнях заінтересованої особи - ОСОБА_2 , які не містять конкретизованих і достатніх відомостей про обставини ДТП та керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 . Враховуючи викладене, вважає непереконливими і недоведеними наведені у протоколі про адміністративне правопорушення відомості про вчинення ОСОБА_1 протиправних діянь, які б підпадали під дію інкримінованих йому статтей КУпАП.

Враховуючи викладене, переконливих відомостей про факт вчинення дорожньо-транспортної пригоди саме внаслідок зіткнення, зокрема автомобіля під керуванням ОСОБА_1 , про наявність умислу ОСОБА_1 на вчинення адміністративного правопорушення шляхом залишення місця ДТП під час розгляду справи не виявлено, що вказує на відсутність щонайменше однієї із складових складу кожного із інкримінованих правопорушень.

Особливе правове значення це має в аспекті доведення винуватості за ст. 122-4 КУпАП, оскільки на відміну від ст. 124 КУпАП це правопорушення вчиняється лише із прямим умислом.

Суб`єктивна сторона передбаченого ст. 122-4 КУпАП правопорушення характеризується прямим умислом. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадянина, встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків, що визначено ст. 10 КУпАП.

Кодекс України про адміністративне правопорушення визначає, що адміністративне правопорушення по своїм суб`єктивним властивостям діяння чи бездіяльність, вчинені з певною ціллю і з певних мотивів. Ці органічно зв`язані між собою, взаємозалежні форми психічної активності створюють зміст суб`єктивної сторони правопорушення. Вина це є психічне ставлення особи в формі умислу або необережності до своїх дій і їх наслідкам. Вина це обов`язкова умова адміністративної відповідальності.

Умисел це відношення пізнавальної можливості і волі суб`єкта до вчиненого ним діяння. Його обов`язкові елементи, це повне усвідомлення протиправності скоєного діяння в його юридичних і соціально-побутових особливостях, передбачення антигромадських результатів свого діяння (бездіяльності), бажання або усвідомлене допущення настання вказаних наслідків. Відсутність умислу і необережності засвідчують про випадок - такому збігу життєвих обставин, при яких особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати властивостей вчиненого або не передбачала і не могла передбачати наслідків вчиненого діяння. Випадок і вина це категорії взаємовиключні, а тому вчинення діяння або бездіяльності випадково не є умовою адміністративної відповідальності.

Суб`єктивну сторону адміністративного правопорушення характеризував ВССУ в своєму листі від 22.05.2017 року № 223-943/0/4-17 наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу під яким ст.10 КУпАП розуміє вчинення адміністративного правопорушення, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Отже, вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного правопорушення, крім іншого, необхідно враховувати наявність суб`єктивної сторони даного правопорушення, яка завжди характеризується умисною формою вини, тобто сутність правопорушення полягає в тому, що особа, яка за законом зобов`язана вчинити певні дії, однак прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети.

Проте, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять жодних даних про форму вини останнього, про наявність прямого умислу на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 122-4 КУпАП, та не містять жодних доказів на підтвердження такого умислу.

Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними і достатніми доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Враховуючи усі обставини, викладені вище, вважаю, що в діях особи, що притягується до адміністративної відповідальності відсутня суб`єктивна сторона (вина у формі умислу) адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП та негативні наслідки таких дій.

За нормою ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який визначає людину, її права та свободи найвищою цінністю в державі, що обумовлює можливість обмеження її прав та свобод лише при неухильному дотриманні законодавства України та лише за наявності вини.

Тобто особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише у тому разі, якщо її вину у вчиненні правопорушення буде доведено поза розумним сумнівом, на підставі належних та допустимих доказів із дотриманням встановленої законом процедури.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі „Кобець проти України (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі „Авшар проти Туреччини (Avsar v. Turkey), п. 282) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Вважаю, що у цій справі винуватість особи, що притягується до адміністративної відповідальності не було доведено з дотриманням критерію „поза розумним сумнівом.

Відповідно до ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, справи про адміністративні правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції (див. рішення у справах „Езтюрк проти Німеччини (Ozturk v. Germany), від 21 лютого 1984 року, пп. 52-54, Series A № 73; „Лауко проти Словаччини (Lauko v. Slovakia), 2 вересня 1998 року, пп. 56-59, Reports of Judgments and Decisions 1998-VI; та ухвалу щодо прийнятності у справі „Рибка проти України (Rybka v. Ukraine), заява № 10544/03, від 17 листопада 2009 року). Той факт, що стягнення, застосоване до заявниці судом,- штраф було згодом замінено на зауваження, не може позбавити правопорушення, про яке йдеться, притаманного йому кримінального характеру (рішення у справі „Лучіанінова проти України).

Отже, розглядаючи справу з притягнення до адміністративної відповідальності, слід забезпечити гарантії і принципи законності щодо особи, яка притягається до відповідальності.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності. Вказане ЄСПЛ зокрема висловлює у рішеннях „Єлоєв проти України від 06 листопада 2008 року, „Фельдман проти України від 08 квітня 2010 року, „Харченко проти України від 10 лютого 2011 року, тощо.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі „Щокін проти України визначено концепцію якості закону, з вимогою, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого питання, порушує вимогу „якості закону. В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Оскільки Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить норм, які б врегульовували питання належності і допустимості доказів, а, як зазначено вище, окремі процесуальні питання у цій справі можуть вирішуватись із застосування аналогії закону, є доцільним застосувати при оцінці допустимості доказів приписи глави 4 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 84 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Згідно з ч. 3 ст. 99 КПК України сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Дослідивши всі докази зібрані при справі у їх сукупності вважаю, що пояснення особи, що притягується до адміністративної відповідальності не спростовані належними і допустимими доказами, обставини, які б вказували на його винність у вчиненні правопорушення, передбачених ст.ст. 122-4, 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, об`єктивно не доведені, не узгоджуються із наявними у справі доказами, тому наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення не підтверджена під час розгляду справи.

Достатніх правових і фактичних підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності з поданих судді матеріалів не вбачається.

Відповідно до п.1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження у справі не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення провадження по справі слід закрити.

Враховуючи вище викладене, керуючись ст. 122-4, ст.124, п.1 ст. 247, ст. 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за статтями 122-4, 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд.

Суддя М.В.Кравченко