Справа № 263/3422/19
Провадження № 3/263/1146/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року м. Маріуполь

Суддя Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області Шатілова Л.Г., розглянувши матеріали, які надійшли з Центрального ВП ГУНП в Донецькій області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, працюючу начальником відділу маркетингу у ПП «Електрокомплект», зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1,

за ч.1 ст. 185-1 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ГП № 237613 від 05.03.2019 року, ОСОБА_2 03.03.2019 року о 12-00 год. за адресою: м. Маріуполь, площа Театральна, організувала мітинг без попередження заздалегідь Маріупольську міську раду, чим порушила встановлений порядок організації мітингу, тим самим здійснила адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 185-1 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що вона виконала вимоги, визначені ст. 39 Конституції України. Також зазначила, що нею 01.03.2019 року та іншими особами було повідомлено Центральний ВП ГУНП в Донецькій області, КП «МТТУ», Департамент транспорту та зв'язку Маріупольської міської ради щодо проведення мітингу 03.03.2019 року о 12-00 год. біля Драматичного театру м. Маріуполя, тому будь-яких порушень з її боку не мало місця.

Адвокат Ніколюкіна Н.В. просила відмовити у притягненні до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 у зв'язку із відсутністю у діях останньої правопорушень.

Свідок ОСОБА_4 зазначив, що він особисто був повідомлений про проведення мітингу та йому відомо, що була повідомлена про це і місцева рада.

Суддя, заслухавши учасників судового засідання , приходить до наступного.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідальність за ч. 1 ст. 185-1 КУпАП настає у разі порушення встановленого порядку організації або проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій.

Таким чином, об'єктивна сторона даного правопорушення виражається у порушенні встановленого порядку організації або проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій. Суб'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-1 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи встановлені обставини справи, приходжу до висновку про необхідність закриття провадження в зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-1 КУпАП виходячи з наступного.

При встановленні об'єктивної сторони вказаного правопорушення слід враховувати, що згідно з вимогами ст. 39 Конституції України, громадяни мають право збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, про проведення яких завчасно сповіщаються органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування. Обмеження щодо реалізації цього права може встановлюватися судом відповідно до закону і лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку - з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Вищенаведене положення Конституції України узгоджується з положеннями ст. 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожен має право на свободу мирних зібрань і свободу об'єднання з іншими особами, включаючи право створювати профспілки та вступати до них для захисту своїх інтересів. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Офіційне тлумачення приписам частини першої статті 39 Конституції України надано Конституційним Судом України у Рішенні від 19 квітня 2001 року N 4-рп/2001 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 39 Конституції України про завчасне сповіщення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про проведення зборів, мітингів, походів і демонстрацій (справа щодо завчасного сповіщення про мирні зібрання).

Так, у названому Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що положення частини першої статті 39 Конституції України щодо завчасного сповіщення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про проведення зборів, мітингів, походів і демонстрацій в аспекті конституційного подання треба розуміти так, що організатори таких мирних зібрань мають сповістити зазначені органи про проведення цих заходів заздалегідь, тобто у прийнятні строки, що передують даті їх проведення. Ці строки не повинні обмежувати передбачене статтею 39 Конституції України право громадян, а мають служити його гарантією і водночас надавати можливість відповідним органам виконавчої влади чи органам місцевого самоврядування вжити заходів щодо безперешкодного проведення громадянами зборів, мітингів, походів і демонстрацій, забезпечення громадського порядку, прав і свобод інших людей. Крім того, Конституційний Суд України вказав, що визначення конкретних строків завчасного сповіщення з урахуванням особливостей форм мирних зібрань, їх масовості, місця, часу проведення тощо є предметом законодавчого регулювання.

Порядок організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій, встановлений Указом Президії Верховної Ради СРСР від 28 липня 1988 року N 9306-XI "Про порядок організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій в СРСР" не може бути застосований до даних правовідносин оскільки норми цього Указу встановлюють дозвільний (реєстраційний) порядок проведення мирних зібрань та надають право органам влади і місцевого самоврядування заборонити їх проведення, у той час як норми Конституції України передбачають повідомний порядок проведення зібрань (шляхом сповіщення органів влади) та надають повноваження заборонити проведення мирного зібрання тільки суду.

Крім цього Указ Президії Верховної Ради СРСР від 28 липня 1988 року N 9306-XI "Про порядок організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій в СРСР" визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 8 вересня 2016 року N 6-рп/2016)

Отже, зазначений нормативний акт не підлягає застосуванню судами під час вирішення питання щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення у сфері мирних зібрань.

Таким чином, окрім вищевказаних конституційних норм, іншого спеціального закону, який регулював би суспільні відносини у сфері мирних зібрань, на час складання протоколу про адміністративне правопорушення законодавство України не має.

Аналогічні висновки констатовані в рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема Справа "Вєренцов проти України" та Справа "Шмушкович проти України"

Практика розгляду Європейським судом з прав людини свідчить про те, що Суд (справа «Вєренцов проти України») констатує порушення статті 11 Конвенції у разі накладення адміністративного стягнення у справах про притягнення особи до адміністративної відповідальності за статтями 185 та 185-1 КУпАП, визнаючи це втручанням у право заявника на свободу мирних зібрань, гарантованих цією статтею Конвенції, зазначаючи, що здійснення цього права не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві для досягнення законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 11 Конвенції.

Констатоване Судом втручання у право заявника на свободу мирних зібрань не було передбачено законом, оскільки українським парламентом не було прийнято жодного закону, який би регулював порядок проведення мирних демонстрацій, хоча у статтях 39 і 92 Конституції України чітко вимагається, щоб таку процедуру було встановлено законом. Тому порядок, зазначений у статті 185-1 КУпАП, не був сформульований достатньо чітко для того, щоб заявник міг передбачити наслідки своїх дій (рішення від 11 квітня 2013 року).

Також, у пункті 67 вказаного рішення Суду зазначено, що хоча таке правопорушення, як порушення порядку проведення демонстрацій передбачалося КУпАП, його підстава, тобто, порядок проведення демонстрацій, не було з належною чіткістю встановлено національним законодавством. За відсутності чіткого та передбачуваного законодавства, що визначає правила проведення мирних демонстрацій, покарання заявника за порушення неіснуючого порядку було несумісним зі статтею 7 Конвенції.

Крім того, аналогічного висновку дійшов і Верховний суд України у постанові №5-49кс13 від 03 березня 2014 року, відповідно до якої частина перша статті 185-1 КУпАП передбачає відповідальність за «порушення встановленого порядку організації проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій». Ця норма не наводить (не дає) чіткого й однозначного визначення хто саме, який компетентний орган влади встановив чи має встановлювати порядок організації проведення означених заходів, і не називає вид нормативного акта, на підставі якого діє цей порядок. Однак застосування положень статті 39 Конституції України в системному зв'язку із положеннями статті 92 Основного Закону переконують у тому, що порядок організації проведення зборів має бути встановлений Верховною Радою України і виключно на підставі закону, оскільки саме законами України визначаються права та свободи людини і громадянина, зокрема й право на мирні збори, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина.

При розгляді вказаної справи суддею встановлено, що в самому протоколі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 не відображено, який конкретно нормативний акт порушено, суть його приписів, з посиланням на статтю та назву.

Крім того, згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про національну поліцію» національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до рішення Маріупольської міської ради «Про затвердження структури, загальної чисельності апарату міської ради та його виконавчих органів» від 29.12.2015 року №7/3-26 Департамент транспорту та зв'язку входить до апарату Маріупольської міської ради, яка в свою чергу орган місцевого самоврядування у Донецькій області.

Враховуючи вищевикладене, зокрема те, що на час складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 відсутнє національне законодавство, яким врегульовано порядок організації або проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій, та повідомлення 01.03.2019 року ОСОБА_2 як органу виконавчої влади так і органу місцевого самоврядування про проведення мітингу 03.03.2019 року о 12-00 год. біля Драматичного театру м. Маріуполя, встановити наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не виявляється можливим, у зв'язку з чим суддя вважає, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-1 КУпАП.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, якщо в діях особи відсутній склад адміністративного правопорушення.

За таких обставин провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 185-1 КУпАП, підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 247, 276 - 280 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.185-1 ч. 1 КУпАП, відносно ОСОБА_2 - закрити, у зв'язку з відсутністю в її діях події та складу вказаного адміністративного правопорушення.

Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Суддя Л.Г. Шатілова