Єдиний унікальний номер 448/350/19
Провадження № 3/448/127/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.04.2019 року суддя Мостиського районного суду Львівської області Білоус Ю.Б., розглянувши матеріали справи, що надійшли з Мостиського прикордонного загону ВІПС «Шегині» ЗхРУ Державної прикордонної служби України, про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця, жителя та зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, одруженого, непрацюючого,

за ч.1 ст.185-10 КУпАП,

в с т а н о в и в:

Протоколом про адміністративне правопорушення ЗхРУ №331758 від 15.03.2019 року, констатовано, що гр.ОСОБА_1, 15.03.2019р., близько 19:50 год., керуючи т/з марки «Сітроєн» реєстр.номер ВС0369СТ, не виконав законну вимогу п/н «ВШ» (тил), яка пролунала декілька раз не вїжджати в пункт пропуску, для подальшого слідування в РП, у звязку з відсутністю договору міжнародного страхування, укладеного зі страховиком повним членом МТСБУ і посвідченого відповідним уніфікованим страховим сертифікатом «Зелена карта», надавши п/н «ВШ» страховий сертифікат іноземного страховика, вїхав в ППр та був зупинений на території ППр прикордонним нарядом чим порушим вимоги ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту та ЗУ «Про ДПСУ», тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною1 статті 185-10 КУпАП.

ОСОБА_1, в судовому засіданні 02.04.2019р., своєї вини не визнав та заперечив обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення. Свої дії не розцінює як злісну непокору законним вимогам працівників Державної прикордонної служби, оскільки знаходився він в ППр виключно з дозволу п/н «ВШ» (тил), а вже в подальшому прикордонником було йому в грубій формі повідомлено, що він не має права з такою страховкою виїжджати з території України і щоб він йшов і купив «нормальну» страховку. На його запитання, як він це зараз правильно має зробити, прикордонник відповів, що це не його діло і щоб він забрав своє авто з пункту пропуску. Просить його не карати, оскільки жодних протиправних дій він не вчиняв, а тим паче жодної злісної непокори представнику ДПС України ним не вчинялося.

Заслухавши думку особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, вивчивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку.

Відповідно до ст.26 ЗУ «Про державний кордон України», режим у пунктах пропуску через державний кордон України - порядок перебування і пересування всіх осіб і транспортних засобів у межах території прикордонних залізничних і автомобільних станцій, морських і річкових портів, аеропортів і аеродромів, відкритих для міжнародного сполучення, а також здійснення іншої діяльності, пов'язаної з пропуском через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів, - визначається згідно з законодавством України Державною прикордонною службою України разом з компетентними органами. У приміщеннях і місцях, де здійснюється прикордонний контроль, Державна прикордонна служба України встановлює додаткові режимні правила, що регламентують порядок допуску в них осіб, які беруть участь у контролі та обслуговуванні пасажирів і транспортних засобів закордонного прямування, відправленні з пунктів пропуску транспортних засобів, що вибувають за кордон і прибувають в Україну, а також інші обмеження для запобігання незаконному перетинанню державного кордону України.

Згідно із статтею 27 цього ж Закону, охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах покладається на Державну прикордонну службу України, а в повітряному та підводному просторі в межах територіального моря - на Збройні Сили України. Державна прикордонна служба України і Збройні Сили України під час виконання завдань з охорони державного кордону України керуються цим Законом, законами України "Про Державну прикордонну службу України", "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", іншими нормативно-правовими актами та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 185-10 КУпАП, злісна непокора законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов'язків, пов'язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України.

Об'єктивна сторона даного адміністративного правопорушення виражається у відкритій відмові виконати законне розпорядження чи вимогу військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов'язків, пов'язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України (формальний склад). Розпорядження та вимоги, які зазначені у диспозиції статті осіб, мають бути законними, тобто походити від правомочних осіб та знаходитися у межах їхньої компетенції. Права органів, підрозділів, військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України викладено у ст. 20 Закону України "Про Державну прикордонну службу України".

Згідно до ч. 1 п. 3 ст. 20 Закону України "Про Державну прикордонну службу України", органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов'язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право: перевіряти в осіб, які прямують через державний кордон України, документи на право в'їзду в Україну або виїзду з України, робити в них відповідні відмітки і у випадках, передбачених законодавством, тимчасово їх затримувати або вилучати.

Суб'єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Доказів протилежного матеріали адміністративної справи не містять.

Відповідно до ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

До протоколу про адміністративне правопорушення не надано жодного доказу про те, що вказана особа дійсно перетнула державний кордон без дозволу п/н «ВШ» (тил) та знаходилась в самому ППр неправомірно, та чи вірно і чим підтверджуються, в даному випадку, кваліфікація дій особи, працівниками прикордонної служби, щодо вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст185-10КУпАП.

Крім зазначеного, в протоколі про адміністративне правопорушення відсутні свідки, що вносить додатковий сумнів достовірності подій, які викладені в адміністративному матеріалі.

Окрім цього, додані до спірного адміністративного протоколу виключно і тільки письмові пояснення інспекторів прикордонного контролю ВІПС «Шегині» не спростовують пояснення надані особою, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо відсутності у нього умислу на вчинення дій, які йому інкримінуються в протоколі, а навпаки з них вбачається, що мотивація злісної непокори особи, полягала у тому, що в нього був відсутній договір міжнародного страхування, укладеного зі страховиком, повним членом МТСБУ і посвідченого відповідним уніфікованим страховим сертифікатом «Зелена карта», а був наявний страховий сертифікат іноземного страховика.

Згідно зі ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушення визнається протиправна, винна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обовязковими елементами якого є: обєкт, обєктивна сторона, субєкт, субєктивна сторона (вина). Відсутність хоча б одного із вказаних елементів виключає склад правопорушення взагалі, а порушена справа підлягає закриттю.

Згідно ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне й обєктивне зясування всіх обставин кожної справи, вирішення їх у точній відповідності з законом.

Стаття 251 КУпАП передбачає, що наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи орган (посадова особа) встановлює у визначеному законом порядку на основі будь-яких фактичних даних, тобто доказів. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.48 р. та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.50 р., ратифікованою Україною передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

В Рекомендаціях № R (91) 1 Комітету ОСОБА_5 Європи Державам-Членам стосовно адміністративних санкцій, одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов'язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

На думку судді, органом, який складав протокол про адміністративне правопорушення, не дотримано вимог щодо його належного оформлення та забезпечення обставин його доведення відповідними доказами.

Враховуючи зазначене, протокол суперечить встановленим обставинам справи, твердження в ньому зроблені та тримаються на припущеннях, що відповідно до ст.62 Конституції України піддається сумніву та тлумачиться на користь людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, в силу п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення, за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.п. 21-22 рішення у справі "Надточій проти України", п. 33 рішення у справі "Гурепка проти України").

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам "Кобець проти України" від 14 лютого 2008 року, "Берктай проти Туреччини" від 08 лютого 2001 року, "Лавенте проти Латвії" від 07 листопада 2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву", що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростованих презумпцій.

Тобто, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь. Аналогічна норма міститься також у статті 62 Конституції України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, досліджуючи та оцінюючи всі надані по справі дані та докази в їх сукупності, вважаю, що у справі відсутні вочевидь достатніх доказів для здійснення переконливих висновків, які поза розумним сумнівом доводять вину ОСОБА_1, у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185-10 КУпАП - злісна непокора законному розпорядженню чи вимозі працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обовязків, повязаних з охороною державного кордону, у зв'язку із чим провадження по справі слід закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.62 Конституції України, п.1 ст.247, п.3 ч.1 ст.284 ст.ст.10, 9, 245, 251, КУпАП, суддя -

п о с т а н о в и в:

Провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст.185-10 КУпАП закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП. за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена особою, щодо якої її винесено, її законним представником, захисником до Львівського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Суддя (підпис) Ю.Б. Білоус

З оригіналом згідно

Суддя Ю.Б. Білоус

Постанова набрала законної сили "___" ______________ 20___ р.

Суддя Ю.Б. Білоус