Номер провадження 33/816/161/19 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції у місті Суми справу про адміністративне правопорушення № 592/15571/18 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 25.10.2018, якою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 122-4, 124 і ч. 4 ст. 130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

потерпілого ОСОБА_3

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 ,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_5 просить скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу правопорушень, оскільки він був притягнутий до адміністративної відповідальності помилково, жодних правопорушень не вчиняв, станом на 12.10.2018 знаходився на роботі в м. Рубіжне Луганської області, де зареєстрований та постійно проживає, а справа розглянута без його участі. Крім того, просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки участі в справі він не брав, а копію постанови судді отримав лише 14.03.2019.

Постановою судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 25.10.2018 ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4, ст. 124, ч. 4 ст. 130 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 20400 грн із позбавленням права керування транспортними засобами строком 3 роки. Стягнуто на користь держави 352,40 грн судового збору.

Відповідно до постанови судді, 12.10.2018 о 18:20 в м. Суми по вул. Ковпака, буд. № 59/4 водій ОСОБА_4 , керуючи транспортним засобом Ford Mondeo д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпечності та скоїв зіткнення з транспортним засобом Део Ланос д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався позаду, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. В подальшому ОСОБА_4 залишив місце події. 12.10.2018 о 22:45 в м. Суми по вул. Ковпака, буд. № 59/4 водій ОСОБА_4 вживав алкоголь після ДТП до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.

Вислухавши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 , який підтримав свою апеляційну скаргу, просив скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність складу правопорушень, доводи потерпілого ОСОБА_3 , який поклався на розсуд суду. перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

На підставі ч. 1 і ч. 2 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст. 9 цього Кодексу адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, гласність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно ст. 1, завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством, а згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено (ч. 1 ст. 285 КУпАП), а згідно ч. 2 ст.294 КУпАП вона може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 участі у розгляді справи в суді першої інстанції не приймав, копію постанови судді не отримав, а про її наявність дізнався лише 14.03.2019 з ЄДРСР, оскільки зазначене судове рішення направлене йому не за місцем проживання, а за іншою адресою, внаслідок чого він об`єктивно не мав можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на це рішення судді, тому строк на апеляційне оскарження постанови підлягає поновленню, так як цей процесуальний термін, на думку апеляційного суду, пропущений ОСОБА_4 з поважних (об`єктивних) причин.

Крім того, під час апеляційного розгляду встановлено, що протоколи про адміністративні правопорушення у відношенні ОСОБА_4 за ст. 122-4, 124 і ч. 4 ст. 130 КУпАП надійшли до суду першої інстанції 22.10.2018 і їх розгляд в суді первісно визначений працівниками поліції 25.10.2018 о 09:00. При цьому, місцем проживання ОСОБА_4 у вказаному протоколі зазначено: АДРЕСА_2 .

Згідно вимог ч. 1 ст. 277-2 КУпАП, повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи, а згідно п. 2 і п. 3 ст. 278 цього Кодексу суддя при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, крім іншого, такі питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення та чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Однак вказані вище вимоги процесуальних норм КУпАП не дотримані суддею суду першої інстанції і розгляд справи відбувся за відсутності належного повідомлення ОСОБА_4 про дату та місце розгляду справи, що потягло за собою в подальшому незаконне притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ст. 122-4, ст. 124 і ч. 1 ст. 130 КУпАП з накладенням стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 20400 грн із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Разом з тим, відповідно ч. 1 ст. 268 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, а згідно ст.248 цього Кодексу розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і судом, який розглядає справу, що також не дотримано суддею суду першої інстанції і відповідно унеможливлювало судовий розгляд справи.

Така загальна (основна) засада (принцип) судочинства як рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч. 1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст. 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (ст. 129 Конституції України, розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

За таких обставин, на думку апеляційного суду, суддею суду першої інстанції не дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який також знайшов своє закріплення і формулювання також у рішенні КСУ від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу). Формулюючи у своєму рішенні незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод об`єктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.

Таким чином, присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати в суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову по справі, є невід`ємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), а для суддів усіх інстанції важливим елементом законного і справедливого правосуддя.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення ЄСПЛ у справах «Домбо Бехер Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands) від 27.10.1993, заява № 14448/88, п. 33); «Анкерль проти Швейцарії» (Ankerl v. Switzerland) від 23.10.1996 р., заява № 17748/91, п. 38).

Аналогічною є і усталена судова практика ЄСПЛ у справах щодо України, коли неодноразово був застосований «принцип рівності», зокрема у п. 26 і 29 рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), згідно якої «принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (див., інші рішення та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), заява № 39594/98, п. 72, 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy), рішення від 28.08.1991, заява серія A № 208-B, п. 33; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy), рішення від 12.10.1992, заява серія A № 245-C, п. 26; «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), заява № 54698/00, рішення від 08.06.2006, п. 28). За наслідками розгляду цієї справи ЄСПЛ дійшов висновку, «що у провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п. 1 ст. 6 Конвенції».

Враховуючи вказані вище фактичні обставини справи у взаємозв`язку з положеннями процесуальних норм національного законодавства та прецедентної судової практики ЄСПЛ, виходячи із засад судочинства, в тому числі і з принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції були істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_4 , внаслідок чого судове рішення підлягає безумовному скасуванню через порушення суддею норм процесуального права, згідно яких особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право на справедливий суд, яке полягає у наданні їй можливості надати усні пояснення з приводу обставин правопорушення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується її прав та обов`язків, у порядку, передбаченому законом, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені законом.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 у вказаній вище частині є обґрунтованими і заслуговують на увагу, а постанову судді з цих підстав не можна вважати законною, обґрунтованою і належним чином вмотивованою.

Крім того, відповідно ч. 2 ст. 283 КУпАП, постанова повинна містити, крім іншого: опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Ухвалюючи своє рішення, суддя суду першої інстанції не дотримався вказаних вище вимог закону, а саме, не дослідив безпосередньо в судовому засіданні та не виклав у постанові наявні у матеріалах цієї справи про адміністративне правопорушення докази, а також не обґрунтував та не вмотивував належним чином свої висновки у постанові.

Зокрема, обґрунтованість судового рішення означає відповідність висновків судді у постанові фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у справі, і винесення обґрунтованої постанови є результатом пізнання суддею цих обставин, які в обов`язковому порядку повинні бути підтверджені доказами (ч. 1 ст. 251 і ст. 280 КУпАП).

Згідно ст. 280 КУпАП суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність тощо, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому необхідно зазначити, що суддя може обґрунтовувати свої висновки лише на тих доказах, які він безпосередньо досліджував у судовому засіданні у порядку, передбаченому ст. 279 КУпАП.

Прийняття суддею суду першої інстанції необґрунтованого та невмотивованого рішення також є безумовною підставою для його скасування через порушення норм процесуального права, оскільки право на отримання належним чином мотивованого судового рішення («право на вмотивованість судового рішення») є процесуальним елементом і складовою «права на справедливий суд», гарантованого ст. 6 Конвенції та національним законодавством України.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п. 29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).

Вартою уваги в контексті вмотивованості постанови судді є правова позиція, викладена в окремих рішеннях ЄСПЛ, зокрема у рішенні № 19997/02 від 15.02.2007 в справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania), згідно якої «суд першої інстанції не здійснив розгляд усіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував надані докази, що йому б надало можливість, у разі необхідності, ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити».

Крім того, ОСОБА_4 , будучи допитаним в ході апеляційного розгляду, категорично заперечив свою вину у вчиненні правопорушень і пояснив, що станом на 12.10.2018 він знаходився на своєму робочому місці у м. Рубіжне Луганської області, де він зареєстрований та постійно проживає. Він не мав і не має жодного відношення до зазначеного у протоколах автомобіля «Форд» д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований за дружиною його рідного брата близнюка ОСОБА_6 ОСОБА_7 , постійно проживаючих у АДРЕСА_2 .

Допитаний апеляційним судом потерпілий ОСОБА_3 пояснив, що 12.10.2018 о 18:10 керуючи автомобілем, при виїзді зі стоянки по АДРЕСА_3 , автомобіль марки «Форд» н.з. НОМЕР_1 врізався заднім ходом в його т/з. Після ДТП водій вказаного автомобіля почав йому погрожувати, представлявся працівником правоохоронного органу, а потім залишив місце пригоди. При цьому, останній у ході апеляційного розгляду, проведеному в режимі відеоконференції із районним судом Луганської області за участю ОСОБА_4 , без жодних сумнівів повідомив, що останній однозначно не є тією особою, яка керувала т/з марки «Форд» д.н.з. НОМЕР_1 у м. Суми 12.10.2018 та вчинила ДТП, виходячи із суттєвих відмінностей у зовнішньому вигляді та сукупності прикмет цієї особи, та особи, яка керувала т/з.

Вказані обставини підтверджуються: копією картки платника податків щодо присвоєння ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП ; копією паспорта ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого 23.03.2016, серія НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; довідкою інспектора ВК ТОВ «БКФ» від 15.03.2019 № 41, згідно якої ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працює в цьому підприємстві на посаді начальника цеху, 12.10.2018 перебував на робочому місці та протягом всього робочого часу нікуди не відлучався; письмовими поясненнями « ОСОБА_4 », в яких вказано місце народження: м. Рубіжне Луганської області, місце проживання: АДРЕСА_2 , паспорт: « НОМЕР_5 від грудня 1997 р.»; довідкою про неможливість надати РНОКПП ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , через неможливість однозначно ідентифікувати фізичну особу.

Відповідно ч. 1 ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо, а згідно ч. 2 цієї статті обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

З огляду на викладене, аналізуючи зазначені вище положення процесуального закону та оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження в справі про адміністративне правопорушення, не вбачає будь-яких законних підстав не довіряти вказаним доказам.

Решту зібраних доказів становлять протоколи про адміністративні правопорушення серії БД № 096688 від 13.10.2018, серії БД 404613 від 12.10.2018 та серії БД 404627 від 12.10.2018, висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу на швидкість реакції від 13.10.2018 № 4340, схема місця ДТП, письмові пояснення свідка ОСОБА_8 , а також пояснення в апеляційному суді працівника поліції ОСОБА_9 , на думку апеляційного суду необхідно вважати недостатніми для прийняття законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення щодо вчинення ОСОБА_4 правопорушень, передбачених ст. 122-4, 124 і ч. 4 ст. 130 КУпАП, у зв`язку з відсутністю об`єктивного взаємозв`язку і узгодженості цих доказів з іншими доказами, безпосередньо дослідженими в суді апеляційної інстанції, у їх сукупності.

Крім того, у порушення вимог ч. 1 ст. 256 КУпАП, у постанові про накладення на ОСОБА_4 стягнення не зазначені конкретні пункти ПДР, які передбачають відповідальність за правопорушення, передбачені ст. 122-4, 124 і ч. 4 ст. 130 КУпАП, що також, в даному випадку, є підставою для скасування постанови судді суду першої інстанції.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_4 складу правопорушень, передбачених ст. 122-4, 124 і ч. 4 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених в протоколах про адміністративні правопорушення, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні цих правопорушень в суді апеляційної інстанції встановлено не було. При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_4 дій направлених на ПДР.

Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з усталеною судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine) з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4, 124 і ч. 4 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_10 строк на апеляційне оскарження постанови судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 25.10.2018.

Апеляційну скаргу ЯНГОЛЕНКА І ОСОБА_11 задовольнити.

Постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 25.10.2018 відносно ОСОБА_12 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП через відсутність в його діях складу адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4, 124 і ч. 4 ст. 130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Сумського апеляційного судуРунов В. Ю.