ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-ваі/753/3/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2019 р. суддя Дарницького районного суду м. Києва Щасна Т.В., розглянувши заяву захисника ОСОБА_2 в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 про відвід судді Скуби Андрія Васильовича від розгляду справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП -

ВСТАНОВИВ

У провадження Дарницького районного суду м. Києва 06.11.2018 р. надійшла справа № 753/21711/18 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ч.1 ст. 130 КУпАП, якф відповідно до автоматизованого розподілу 07.11.2018 р. передана на розгляд судді Скубі А.В.

25.01.2019 року захисник ОСОБА_2 подав заяву про відвід судді Скубі А.В., яку обґрунтовує тим, що адміністративний матеріал відносно ОСОБА_3 надійшов до Дарницького районного суду м. Києва 06.11.2018 р., а лише 07.11.2018 р., в порушення вимог п. 2.3.1 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.22.2010 р. №30, відповідно до якого, розподіл судових справ здійснюється в день їх реєстрації, на підставі інформації внесеної до автоматизованої системи, уповноваженою особою апарату суду, відповідальною за здійснення автоматизованого розподілу судових справ, було проведено автоматизований розподіл справи та передано на розгляд судді. Вказаний факт свідчить про порушення порядку визначення складу суду. Крім цього, захисник вважає, що суддя Скуба А.В. є упередженим, оскільки ігнорує норми ст. 245 КУпАП та відмовляє у витребуванні необхідних доказів у справі, які мають важливе значення, а на його адвокатські запити не зміг отримати повну відповідь, у зв'язку з чим просив задовольнити заяву про відвід, оскільки вказана обставина породжує сумнів у об'єктивності та неупередженості судді Скуби А.В.

В суді захисник ОСОБА_2 та особа, яка притягується до адміністративної відповідальності заяву підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у заяві.

Дослідивши наявні у суду матеріали, заяву захисника, приходжу до висновку, що заява захисника ОСОБА_2 є необґрунтованою і такою, що задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Стаття 17 Закону України № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Конвенція та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 р; Конвенція набула чинності для України 11 вересня 1997 р.

Ратифікувавши Конвенцію та протоколи до неї, держава передусім зобов'язалася гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції та цих протоколах. У пункті 1 частини першої Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 р., на підставі якого відбулася ратифікація Конвенції та окремих протоколів до неї, зазначено, що Україна повністю визнає на своїй території без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Завдання Конвенції, полягає в тому, щоб вирішувати проблеми в загальних інтересах виходячи з підстав публічної політики, тим самим підвищуючи стандарти захисту прав людини і розширювати судову практику в області прав людини у державах - учасницях.

В розумінні Конвенції низка адміністративних правопорушень мають характер кримінальних, адже передбачають стягнення у вигляді адміністративного арешту та громадських робіт (обмеження свободи та особистої недоторканості в розумінні статті 5 Конвенції, що звичайно обумовлює необхідність поширення гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції на провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду, право на справедливий судовий розгляд, повинно тлумачитися у світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць.

Справедливість під час провадження необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи у цілому «Далос проти Угорщини» (Dallos v. Hungary)

Одним з критеріїв гарантії права на справедливий судовий розгляд, згідно з пунктом 1 статті 6, є розгляд справи незалежним і неупередженим судом.

Кожний суддя стосовно якого існують будь-які сумніви щодо недостатньої неупередженості повинен відмовитись від розгляду справи. Правосуддя має не тільки здійснюватися, але й повинно також демонструватись «Мікалефф проти Мальти» (Micallef v Malta).

На сьогоднішній день чинний КУпАП не містить положень щодо відводу судді. Європейський суд у рішенні «Мікалефф проти Мальти» (Micallef v Malta), висвітлив законодавчу прогалину та негативні наслідки відсутності правового врегулювання інституту відводу у національному законодавстві, констатувавши, що відсутність останнього ставить під сумнів існування одної з гарантій передбаченої ст. 6 Конвенції щодо незалежності і безсторонності суду під час відправлення правосуддя.

Таким чином, забезпечення права особи, ОСОБА_4 на справедливий судовий розгляд незалежним та неупередженим судом, а також унеможливлення зловживання таким правом, вимагає застосування практики ЄСПЛ, як єдиного джерела права, яке регулює відповідні процедури.

При визначенні того, чи може орган вважатися «незалежним», ЄСПЛ бере до уваги так такі критерії «Фіндлі проти Сполученого Королівства» (Findlay v. theUnitedKingdom)]: порядок призначення його членів та тривалість терміну їх повноважень; існування гарантій від зовнішнього тиску; чи володіє орган зовнішніми ознаками незалежності.

Для того щоб визначити, чи можна вважати суд незалежним згідно з пунктом 1 статті 6, важливим є довіра, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти населенню «Саінер проти Туреччини» (Sahiner v. Turkey).

Згідно з Основними принципами незалежності судових органів, схваленими резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй 29 листопада та 13 грудня 1985 р., незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов'язані поважати незалежність судових органів і дотримуватися її (пункти 1 та 7).

При визначенні того, чи є обґрунтованими побоювання в тому, що певні суди позбавлені незалежності та неупередженості, думка обвинуваченого є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можуть його сумніви бути об'єктивно обґрунтованими «Інкаль проти Туреччини» (Incal v. Turkey).

Сумніви в незалежності відсутні, коли у об'єктивного спостерігача не виникне підстав для занепокоєння з цього питання в обставинах справи, що розглядається «Кларк проти Сполученого Королівства» (Clarke v. TheUnitedKingdom).

Пункт 1 статті 6 Конвенції вимагає, щоб суд, який підпадає під його дію, був неупередженим.

Європейський суд визначає два критерії оцінки неупередженості.

Суб'єктивний підхід, необхідність переконатися в суб'єктивному звинуваченні або інтересі певного судді у конкретній справі. З точки зору такого підходу, особиста безсторонність судді презюмується за відсутності доказів зворотного «Кіпріану проти Кіпру» (Kyprianou v. Cyprus), демонстрація суддею ворожості або злого умислу «Де Кюббер проти Бельгії» (DeCubber v. Belgium).

В свою чергу, об'єктивний підхід, полягає у тому, щоб визначити, чи були надані судді достатні гарантії, щоб виключити будь-які обґрунтовані сумніви щодо цього «Грівз проти Сполученого Королівства» (Grieves v. TheUnitedKingdom).

Національне законодавство повинно демонструвати особливу увагу до процедури усунення всіх обґрунтованих сумнівів в неупередженості судді або суду і надавати можливість забезпечити спробу усунути причини таких сумнівів «Пьерсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium).

Одним з механізмів забезпечення справедливого судового розгляду є право на відвід судді у передбачений законом спосіб. Будь-який, суддя що обґрунтовано підозрюється у відсутності неупередженості, повинен заявити самовідвід «КастільйоАльгар проти Іспанії» (CastilloAlgar v. Spain).

Провівши аналіз доводів викладених у заяві захисника ОСОБА_2, вважаю, що вказана заява не містить об'єктивно обґрунтованих сумнівів в незалежності та неупередженості судді Скуби А.В., доказів зворотного заявником не надано, а за таких обставин виходячи з вище вказаної практики ЄСПЛ особиста безсторонність судді Скуби А.В. у розгляді адміністративного матеріалу стосовно ОСОБА_3 презюмується і не може ставитись під сумнів у зв'язку з обставинами зазначеними заявником.

Доводи захисника ОСОБА_2 вважаю, такими, що ґрунтуються виключно на формальних міркуваннях та не можуть свідчити про необ'єктивність та упередженість судді Скуби А.В.

Керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву захисника ОСОБА_2, подану в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 про відвід судді Скуби Андрія Васильовича від розгляду справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП - залишити без задоволення.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя