АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія: ч.2 ст.172-6 КУпАП Суддя в апеляційній інстанції - Дмитренко М. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2019 р. м. Черкаси

Суддя апеляційного суду Черкаської області Дмитренко М.І., за участю прокурора Лук'яненка А.В., особи яка притягалася до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та адвоката ОСОБА_4, який представляє інтереси ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 на постанову Соснівського районного суду м.Черкаси від 27 грудня 2018 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого: АДРЕСА_1, працюючого: Головний центр підготовки особового складу ДПС України імені генарала-майора Ігоря Момота, начальником відділення технічного та криптографічного захисту інформації вузла зв'язку,

визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП.

Провадження по справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ч.2 ст.172-6 КУпАП закрито в зв'язку зі спливом строку накладення адміністративного стягнення,

в с т а н о в и в :

Згідно з матеріалами адміністративної справи ОСОБА_3 працюючи на посаді начальника відділення технічного та криптографічного захисту інформації вузла зв'язку Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерала-майора Ігоря Момота, маючи звання майора, у порушення ч. 2 ст. 52 Закону, не повідомив Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) про суттєві зміни у майновому стані, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, відповідальність за яке передбачене частиною другою статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення. А саме, ОСОБА_3 порушив вимоги фінансового контролю - не подав повідомлення про суттєві зміни у майновому стані щодо отримання доходу у вигляді безповоротної фінансової допомоги у розмірі 171 578 грн., під час отримання кредиту наданого згідно кредитного договору №21 від 07.11.2017 року Черкаським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», загальна сума правочину 857 892 грн., під 0 відсотків.

Постановою судді Соснівського районного суду м.Черкаси від 27 грудня 2018 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-6 КУпАП, та закрито провадження по справі в зв'язку зі спливом строку, передбаченого ч.3 ст.38 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою судді, представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій просив змінити постанову судді Соснівського районного суду м.Черкаси від 27.12.2018 р. щодо ОСОБА_3 та виключити з описової частини постанови посилання на визнання ОСОБА_3 своєї вини, а з резолютивної частини постанови виключити посилання на визнання ОСОБА_3 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-6 КУпАП. В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що суд встановив вину ОСОБА_3 безпідставно. Так, ст.268 КУпАП, передбачено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Тобто, весь розгляд справи, дослідження усіх доказів обов'язково проводиться в присутності особи, що притягається до адміністративної відповідальності. Однак, як зазначає, апелянт, суд жодних доказів не досліджував у присутності ОСОБА_3, та не заслуховував пояснень ОСОБА_3 Судові засідання двічі було відкладено, для ознайомлення ОСОБА_3 з матеріалами справи, а після вступу у справу захисника - для ознайомлення захисником з матеріалами справи, а в засіданні - 27.12.2018 р., суд одразу розглянув виключно клопотання про закриття провадження у зв'язку зі спливом строку встановленого ст.38 КУпАП і задовольнив це клопотання, інші докази в засіданні не досліджувались. Достатність підстав для кваліфікації за ч.2 ст.172-6 КУпАП, належність та допустимість доказів суд не оцінював, але в резолютивній частині зазначив про визнання ОСОБА_3 винуватим у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Апелянт наголошує, що вини ОСОБА_3 не визнавав, і суд його пояснень взагалі не заслуховував, а тому вважає, що встановлювати вину ОСОБА_3 суд мав підстави виключно за умови повного дослідження усіх доказів з участю ОСОБА_3, однак цього зроблено не було. Зазначає, що відповідно до науково-консультативного висновку Науково-консультативної ради при Вищому адміністративному суді України «Під час закриття провадження у справах про адміністративні правопорушення у зв'язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст.38 КУпАП, вина особи не встановлюється». Щодо встановлення вини ОСОБА_3, апелянт зазначає, що у ОСОБА_3 відсутня суб'єктивна сторона адміністративного правопорушення у вигляді умислу або необережності, так як обов'язок декларування у нього виник у 2017 р., тоді як за місцем служби до нього та інших службовців - суб'єктів декларування про відповідальність за порушення обов'язку декларування було доведено лише 31.01.2018 р., а матеріали справи про адміністративне правопорушення були зібрані не уповноваженим на те суб'єктом, оскільки Департамент захисту економіки Національної поліції України до суб'єктів, які наділені правом перевірки як декларацій так і змін у майновому стані суб'єктів декларування не відноситься, такими повноваженнями наділені виключно працівники структурного підрозділу апарату НАЗК, діяльність яких пов'язана зі здійсненням такої функції.

Разом з тим, апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_3 та він, як його захисник не були своєчасно ознайомлені зі змістом судового рішення. Так, в судовому засіданні було лише повідомлено про те, що справа закривається у зв'язку зі спливом строку, передбаченого ч.3 ст.38 КУпАП, а повного тексту постанови не було оголошено та в порушення ч.1 ст.285 КУпАП протягом 3-х днів не було вручено чи надіслано ОСОБА_3 копію постанови - копія оскаржуваної постанови була отримана апелянтом лише 09.01.2018 р.

Виходячи з принципу доступу до правосуддя, який випливає з п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вважаю за необхідне прийняти подану апеляційну скаргу до розгляду, поновивши апелянту строк на апеляційне оскарження постанови судді Соснівського районного суду м.Черкаси від 27.12.2018 р.

Заслухавши думку ОСОБА_3 та його представника - адвоката ОСОБА_4, які підтримали подану апеляційну скаргу, та просили її задовольнити з наведених у ній підстав, думку прокурора Лук'яненка А.В., який заперечив проти задоволення поданої апеляційної скарги, просив постанову суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та перевіривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об'єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з'ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Висновок районного суду про наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-6 КУпАП, в діях ОСОБА_3 ґрунтується на зібраних та досліджених в судовому засіданні доказах, яким суд дав належну правову оцінку.

Районним судом встановлено, та перевірено в апеляційному порядку, що згідно наказу Голови Державної прикордонної служби України від 04.08.2018 року № 728-ОС ОСОБА_3 призначений на посаду заступника начальника відділу зв?язку та інформаційних систем Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерала-майора Ігоря Момота, і будучи відповідно до підпункту «г» п.1 ч.1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» є суб'єктом відповідальності за правопорушення, пов'язані з корупцією, не повідомив Національне агентство з питань запобігання корупції про суттєві зміни у своєму майновому стані.

Частиною 2 статті 52 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що у разі суттєвої зміни у майновому стані суб'єкта декларування, а саме отримання ним доходу, придбання майна на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, зазначений суб'єкт у десятиденний строк з моменту отримання доходу або придбання майна зобов'язаний письмово повідомити про це Національне агентство. Вказана інформація вноситься до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та оприлюднюється на офіційному сайті НАЗК.

Згідно кредитного договору №21 від 07.11.2017 р. укладений між ОСОБА_3 та Черкаським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» - ОСОБА_3 отримав дохід безповоротної фінансової допомоги у розмірі 171 578 грн.

Таким чином, ОСОБА_3 отримавши 07.11.2017 р. безповоротну фінансову допомогу у розмірі 171 578 грн. під час отримання кредиту на придбання житла у Черкаському регіональному управлінні Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», що перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, був зобов'язаний у десятиденний строк з моменту підписання кредитного договору №21 від 07.11.2017 р. (тобто до 17.11.2017 р.) повідомити про це Національне агентство з питань запобігання корупції шляхом подання відповідної декларації.

Однак, ОСОБА_3 в порушення зазначених вимог закону не повідомив НАЗК про суттєві зміни у майновому стані, а саме отримання безповоротної фінансової допомоги на оплату першого внеску за рахунок бюджетних джерел у розмірі 20%, тобто 171 578 грн., вартість якого перевищує 50 прожиткових мінімумів встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.172-6 КУпАП.

Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду, згідно якого ОСОБА_3 відповідно до підпункту «г» п.1 ч.1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», являючись суб'єктом відповідальності, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», в порушення вимог ч.2 ст. 52 вказаного Закону не повідомив про суттєві зміни у майновому стані, тобто вчинив адміністративне корупційне правопорушення, передбачене ч.2 ст.172-6 КУпАП.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_3 не заперечував того факту, що він є посадовою особою Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерала-майора Ігоря Момота, та факту отримання, згідного кредитного договору від 07.11.2017 р. №21 безповоротної фінансової допомоги у розмірі 171 578 грн. Також під час розгляду справи в апеляційній інстанції ОСОБА_3 вказував на те, що йому було відомо про обов'язок інформувати НАЗК про суттєві зміни в майновому стані шляхом заповнення електронної форми декларації на веб-сайті НАЗК.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 попереджений про спеціальні обмеження, встановлені законодавством, а тому був зобов'язаний подати повідомлення про суттєві зміни у майновому стані шляхом подачі електронної декларації на веб-сайті НАЗК в строки, передбачені законом, але цього не зробив. Доказів поважності причин неповідомлення про суттєві зміни в майновому стані шляхом подачі електронної декларації ОСОБА_3 суду не надав.

Доводи апелянта про те, що районним судом не досліджувалися будь-які докази по справі, а тому безпідставно встановлено вину ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-6 КУпАП є необгрунтованими, та не узгоджуються з мотивувальною частиною оскаржуваної постанови, з якої вбачається, що районним судом досліджено наявні в матеріалах справи докази в підтвердження вини ОСОБА_3, і надана їм належна і об'єктивна оцінка.

Апелянт зазначає про те, що ОСОБА_3 під час розгляду справи районним судом свою вину у вчиненому адміністративному правопорушенні не визнавав, а тому в постанові відображено неправдиві відомості про визнання вини останнім. Однак, на підтвердження вказаних доводів, апелянтом не надано жодних належних та допустимих доказів. Крім того, під час апеляційного розгляду ОСОБА_3 та його представник - адвокат ОСОБА_4, просили закрити провадження по справі у зв'язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст.38 КУпАП не встановлюючи при цьому вину ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-6 КУпАП. Вказаний факт свідчить про те, що ОСОБА_3 фактично визнає свою вину у вчиненому адміністративному правопорушенні, оскільки в апеляційній скарзі та під час розгляду справи апеляційним судом апелянт та ОСОБА_3 не просили закрити провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв'язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Безпідставним та необґрунтованим є посилання апелянта на узагальнений науково-консультативний висновок Науково-консультативної ради при ВАСУ, а саме стосовно того, що під час закриття провадження у справах про адміністративні правопорушення у зв'язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, вина особи не встановлюється, оскільки даний висновок носить суто рекомендаційний характер, та не має силу закону, тому апеляційний суд не враховує його при вирішенні даної справи про адміністративне правопорушення.

Крім того, відповідно до п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» судам слід дотримуватись вимог статей 277, 277-2, 278 КУпАП під час розгляду справ про адміністративні правопорушення. При цьому необхідно звернути увагу на те, що статтею 277 КУпАП встановлено строки розгляду справи про адміністративні правопорушення і справа має бути розглянута навіть у разі порушення такого строку, а строки накладення адміністративного стягнення, передбачені статтею 38 КУпАП, не можуть бути продовжені.

Як вбачається з ст.ст.252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об'єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з'ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, і лише після виконання вказаних вимог у разі спливу строків, передбачених ст. 38 КУпАП, закривати провадження на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП.

За затих обставин, вважаю, що рішення суду першої інстанції, яким встановлено вину ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-6 КУпАП, та закрито провадження в даній справі у зв'язку закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП є законним та обґрунтованим, а доводи апелянта в цій частині - безпідставні.

Апелянт стверджував, що ОСОБА_3 не мав умислу на вчинення інкримінованого йому адміністративного правопорушення, оскільки обов'язок декларування у нього виник у 2017 році, а повідомлено його про відповідальність за порушення обов'язку декларування лише 31.01.2018 р.

Однак, відповідно до довідки від 07.09.2018 р. №313 (а.с. 45), військове звання «майор» ОСОБА_3 присвоєно 31.03.2014 р., та в період 2017 року він був працевлаштований в Головному центрі підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерала-майора Ігоря Момота, неодноразово йому надавалася частина щорічної основної відпустки. Крім того, згідно копії витягу з Єдиного Державного Реєстру Декларацій (а.с. 17-22), ОСОБА_3 подавав щорічну декларацію за 2017 рік, перебуваючи на посаді заступника начальника відділу зв'язку та інформаційних систем Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерала-майора Ігоря Момота. Вказаний факт свідчить про те, що ОСОБА_3 перебував на вказаній посаді, був відповідно до підпункту «г» п.1 ч.1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб'єктом відповідальності, на якого поширюється дія вказаного закону, та знав про відповідальність за його порушення, про що свідчать подана ним декларація.

Тому доводи апелянта щодо відсутності в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-6 КУпАП, є безпідставними.

Посилання апелянта на те, що працівники Управління захисту економіки в Черкаській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України не уповноважені були проводити перевірку з приводу неподання декларації про суттєві зміни в майновому стані та складати відповідні адміністративні матеріали, суд не приймає до уваги, так як відповідно до абз.1 п.1 ч.1 ст. 255 КУпАП протоколи про правопорушення, передбачені ст. 172-6 КУпАП, мають право складати уповноважені особи органів внутрішніх справ (Національної поліції) і відповідно останні не позбавлені права виявлення вказаних порушень.

Встановлені під час розгляду справи районним судом та підтверджені в ході апеляційного розгляду обставини свідчать про те, що факт порушення ОСОБА_3 встановлених законом обмежень щодо неповідомлення про суттєві зміни у майновому стані, знайшов своє підтвердження, що беззаперечно вказує на наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та вважає, що наявними у справі доказами підтверджена винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, а тому постанова районного суду є законною та обґрунтованою, в зв'язку з чим не вбачає підстав для її зміни або скасування.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 на постанову Соснівського районного суду м.Черкаси від 27 грудня 2018 року - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя М. І. Дмитренко