Дата документу Справа № 331/5449/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/5449/18 Головуючий в 1 інст. Стратій Є.В.
Провадження №33/807/15/19 Доповідач в 2 інст. Тютюник М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2019 року місто Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Тютюник М.С., за участю: ОСОБА_2, адвоката Козлова О.Ю., розглянувши в залі Запорізького апеляційного суду у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Козлова О.Ю. на постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2018 року, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця міста Запоріжжя, громадянина України, мешкає за адресою: АДРЕСА_1,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 153 грн., стягнуто судовий збір.

Згідно з оскаржуваною постановою, 08 вересня 2018 року, о 22 годині 50 хвилин, знаходячись на автотрасі М 18 Е 105 у місті Запоріжжя, водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом «CHEVROLET AVEO», державний номерний знак НОМЕР_1, на вимогу працівників Національної гвардії екіпажу Фасон 732, на завчасно поданий спеціальний світловий сигнал та вимогу про зупинку через гучномовець, не зупинився. Був зупинений шляхом переслідування екіпажами Фасон 731, 731 та 71.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, адвокат Козлов О.Ю. звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, оскільки вважає постанову такою, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Зазначає, що ОСОБА_2 працівники поліції при складанні протоколу всупереч ч. 3 ст. 256 КпАП України не роз'яснювали права та обов'язки передбачені ст. 63 Конституції і ст. 268 КУпАП. Звертає увагу, що відповідно до долучених до матеріалів справи про адміністративне правопорушення відеозаписів подій, які стались в ніч з 08.09.2018 року на 09.09.2018 року, як ОСОБА_2 так і ОСОБА_4 неодноразово повідомляли працівникам поліції, що за кермом автомобіля перебував ОСОБА_4, а не ОСОБА_2, однак, їх пояснення ігнорувались. Крім того, в справі відсутні пояснення будь-яких свідків, які спростовують покази ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Вважає, що копія протоколу про адміністративне правопорушенні передбачене ч. 1 ст. 130 КпАП України та рапорт інспектора поліції не є доказом у розуміння ст. 251 КпАП України. На підставі викладеного, просить постанову судді від 21.11.2018 року скасувати, провадження закрити на підставі п.1 ст. 247 КУпАП.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення ОСОБА_2 та адвоката, які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходжу до наступних висновків.

Так, твердження адвоката про те, що працівники поліції не роз'яснили ОСОБА_2 права спростовуються наданими доказами і свідченням того, що останній відмовився від підпису про роз'яснення прав.

Разом з тим, інші доводи апелянта знайшли своє підтвердження.

Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення підлягають з'ясуванню питання: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують та обтяжують відповідальність.

Всупереч вказаним вимогам закону, суд в достатній мірі не з'ясував всіх обставин справи, не перевірив докази, які наявні в матеріалах справи про адміністративні правопорушення та не дав їм належної оцінки. Свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_2 у скоєнні адміністративного правопорушення за ст. 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушеннясуд належним чином не вмотивував.

В порушення вимог ст. 283 КУпАП, у постанові суд формально послався на докази, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, не проаналізувавши їх, та не надавши їм належної правової оцінки.

Так, з протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 228725 від 09 вересня 2018 рокувбачається, що 08 вересня 2018 року, о 22 годині 50 хвилин, знаходячись на автотрасі М 18 Е 105 у місті Запоріжжя, водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом «CHEVROLET AVEO», державний номерний знак НОМЕР_1, на вимогу працівників Національної гвардії екіпажу Фасон 732, на завчасно поданий спеціальний світловий сигнал та вимогу про зупинку через гучномовець, не зупинився. Був зупинений шляхом переслідування екіпажами Фасон 731, 731 та 71.

Статтею 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена відповідальність за невиконання водіями вимог поліцейського, а водіями військових транспортних засобів - вимог посадової особи військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про зупинку транспортного засобу.

Суб'єктом зазначеного адміністративного правопорушення - є особа, яка керує транспортним засобом.

Однак, матеріали справи про адміністративне правопорушення та відеозапис з місця події не переконують апеляційний суд, що за кермом автомобіля перебував саме ОСОБА_2, оскільки при зупинці автомобіля на водійському сидінні останній не перебував.

При цьому з відеозапису вбачається, що інша особа декілька разів повторювала, що ОСОБА_2 за кермом не перебував і вказував на власне керування транспортним засобом, а також спростування самим ОСОБА_2 керування автомобілем.

Як суді першої так і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що в той вечір він вживав алкогольні напої, оскільки у його батька було день народження. Знайома дівчина попросила її відвезти, на що вони погодилися. За кермо автомобіля сів ОСОБА_4, а він перебував на задньому сидінні. Коли співробітники поліції стали зупиняти автомобіль, вони не зупинялися, а продовжили рух. Після зупинення, ОСОБА_4, злякавшись, пересів на пасажирське сидіння автомобіля.

Покази ОСОБА_2 беззаперечно підтвердив допитаний в суді першої інстанції ОСОБА_4, який пояснив, що ввечері 09.09.2018 року вони разом з другом ОСОБА_2 та іншим сиділи в автомобілі «CHEVROLET AVEO», який належить батькові ОСОБА_2 В той вечір ОСОБА_4 вживав алкогольні напої. Поруч з автомобілем проходила знайома дівчина, яка звернулася до них з проханням відвезти до лікарні. ОСОБА_2 разом з ОСОБА_4 погодились і він (ОСОБА_4.) сів за кермо даного автомобіля. Коли співробітники поліції стали зупиняти автомобіль, він не зупинився, продовживши рух, оскільки злякався. Зупинився після того, як патрульні автомобілі поліції перекрили рух на автодорозі. Додатково ОСОБА_4 пояснив, що коли працівники поліції зупинили автомобіль, - він пересів на інше сидіння.

Пояснення даних осіб щодо перебування в автомобілі ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, заперечування ОСОБА_2 керування автомобілем узгоджуються з даними, які відображені в рапорті інспектора взводу № 2 роти № 2 батальйону № 4 УПП в Запорізькій області ДПП лейтенанта поліції Іщенка Е.В. від 09.09. 2018 року (а.с. 4).

Будь-яких об'єктивних даних щодо керування зазначеним вище автомобілем ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

При цьому за змістом вказаного рапорту не міститься наведення беззаперечних фактів керування автомобілем саме ОСОБА_2, а тому зазначення про невідповідність тверджень останнього стосовно того, що він не керував автомобілем, є непереконливим. До того ж зазначені працівниками поліції дані не підтверджуються відомостями з боді-камер.

За наведених обставин, протокол про адміністративне правопорушення і рапорт інспектора патрульної поліції самі по собі не є достатніми доказами винуватості особи зважаючи на те, що вказаний протокол являє собою по суті формалізоване викладення обвинувачення у скоєнні адміністративного правопорушення, а рапорт інспектора поліції виходить від зацікавленої особи, яка на цьому етапі представляє сторону обвинувачення.

Аналізуючи докази, суд зауважує на положеннях ст. 62 Конституції України відносно того, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП суперечить наявним у справі доказам, тому його не можна визнати обґрунтованим та належним чином вмотивованим.

Інші докази, які б вказували на наявність в діях ОСОБА_2 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, в матеріалах адміністративної справи відсутні. Отже, дії цієї особи, за обставин, встановлених судом, не містять ознак правопорушення, передбаченого ст.122-2 КУпАП.

На зазначені порушення суд першої інстанції уваги не звернув, виніс постанову, яку неможна визнати законною та обґрунтованою, через що вона підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 підлягає закриттю, у зв'язку з відсутністю складу вказаного адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.294 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу адвоката Козлова О.Ю. задовольнити.

Постанову судді Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 21 листопада 2018 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною, й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду М.С. Тютюник