БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 3/356/2/19
Справа № 373/314/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.08.2019 року Суддя Березанського міського суду Київської області Лялик Р. М., за участю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , прокурора Сонька М. М., розглянувши матеріали справи, що надійшли від Департаменту моніторингу дотримання законодавства про конфлікт інтересів та інших обмежень щодо запобігання корупції Національного агентства з питань запобігання корупції про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 03.02.1999 Переяслав-Хмельницьким МРВ ГУ МВС України в Київській області, РНОКПП 9,

за ч. 2 ст. 172-7 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

До Березанського міського суду Київської області надійшов протокол про адміністративне правопорушення від Департаменту моніторингу дотримання законодавства про конфлікт інтересів та інших обмежень щодо запобігання корупції Національного агентства з питань запобігання корупції № 41-03/33 від 14.02.2018 року, у відповідності до якого ОСОБА_1 , будучи депутатом Переяслав-Хмельницької районної ради Київської області, являючись суб`єктом, на якого поширюється діяЗакону України «Про запобігання корупції», 04.11.2016 року на засіданні дев`ятої сесії Переяслав-Хмельницької районної ради VII скликання, яке відбулось в приміщенні вказаної ради за адресою: Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Богдана Хмельницького, 53, під час розгляду питання «Про затвердження списку присяжних Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області», маючи приватний інтерес, що полягав в отриманні ним статусу присяжного Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області, а також отримання у подальшому матеріальної вигоди, передбаченої ст. 68 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», умисно допустив суперечність між його приватним інтересом та представницькими повноваженнями з метою задоволення власних корисливих інтересів, не оголосив публічно про наявність у нього реального конфлікту інтересів під час голосування за проект рішення «Про затвердження списку присяжних Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області», до якого він був включений, всупереч вимогам, встановленим п. 3 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції», ч. 1 ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» свідомо вчиняв дії та приймав рішення в умовах реального конфлікту інтересів, які полягали в голосуванні ним 04.11.2016 року за рішення дев`ятої сесії VII скликання від 04.11.2016 року № 110-10-VII «Про затвердження списку присяжних Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області» без попереднього самостійного публічного оголошення про конфлікт інтересів. Відтак, своїми діями, які виразились у прийнятті рішень та вчиненні дій в умовах реального конфлікту інтересів, ОСОБА_1 вчинив правопорушення, пов`язане корупцією, за яке передбачена адміністративна відповідальність за ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

Права, передбачені ст. 268 КУпАП, ОСОБА_1 як особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, судом роз`яснено.

ОСОБА_1 в судовому засіданні свою вину у вчиненні даного правопорушення не визнав. Вказав, що його звинувачення, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, є незаконними та не відповідають дійсності. Відзначив, що протокол про адміністративне правопорушення складено давно, тому не пам`ятає подробиць того дня. Зазначив, що жодної вигоди чи матеріальної зацікавленості в отриманні ним статусу присяжного не мав, від передбаченої законом винагороди присяжного відмовився, брав участь всього у двох судових засіданнях в якості присяжного.

Прокурор в судовому засіданні вказував на вину правопорушника, яка доводиться сукупністю зібраних в матеріалах справи доказів, та просив притягнути його до адміністративної відповідальності.

Заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є депутатом Переяслав-Хмельницької районної ради VII скликання, повноваження якого були визнані рішенням Переяслав-Хмельницької районної ради Київської області від 10.11.2015 року № 1-1-VII «Про результати виборів депутатів в багатомандатному виборчому окрузі до Переяслав-Хмельницької районної ради VII скликання та визнання їх повноважень» (а.с.24-27).

Відтак, ОСОБА_1 , як депутат місцевої ради є суб`єктом, відповідальним за корупційні правопорушення у відповідності до підпункту «б» пункту 1 частини 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції».

04.11.2016 року відбулось засідання Переяслав-Хмельницької районної ради VII скликання, на якому з 34 депутатів ради були присутні 27, в тому числі і ОСОБА_1 , та до порядку денного якого було включено питання, зокрема, про затвердження списку присяжних Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області, що підтверджується протоколом десятої сесії Переяслав-Хмельницької районної ради VII скликання від 04.11.2016 року, а також порядком денним сесії (а.с.9-11,15-23).

Як вбачається з вказаного вище протоколу, а також результатів поіменного голосування, за результатом розгляду вказаного питання 04.11.2016 року було прийнято рішення № 110-10-VII «Про затвердження списку присяжних Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області», за яке проголосували 26 присутніх депутатів, в тому числі і ОСОБА_1 , утримався - 1 (а.с.29).

Вказаним рішенням Переяслав-Хмельницької районної ради VII скликання від 04.11.2016 року № 110-10-VII було затверджено список присяжних Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області, до якого включено, в тому числі, і ОСОБА_1 (а.с.7-8).

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП суд при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Так, частина 2 статті 172-7 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Відтак, особливість об`єктивної сторони вказаного правопорушення полягає в тому, що відповідальність за його вчинення настає лише у випадку існування реального конфлікту інтересів, встановлення наявності якого, відтак, входить до предмету доказування в даній категорії справ.

Диспозиція зазначеної норми є бланкетною й передбачає відповідальність за порушення особою встановлених законом вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів. У разі виникнення реального конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, саме спеціальним законом визначається модель поведінки такого суб`єкта.

Так, згідно з підпунктом «б» пункту 1 статті 3 закону України «Про запобігання корупції» депутати місцевих рад є суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» осіб, зазначених у пунктах 1, 2 частини 1 статті 3 цього Закону, в тому числі, депутатів місцевих рад, зобов`язано не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Депутатом місцевої ради згідно зі ст. 2 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» є, зокрема, депутат районної ради, який представляє інтереси відповідної територіальної громади.

За визначенням ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» та п. 2 примітки до ст. 172-7 КУпАП, реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Водночас, на відміну від реального конфлікту інтересів, за визначенням частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» під потенційним конфліктом інтересів розуміється наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

При цьому, аналіз термінів «потенційний інтерес» та «реальний інтерес», які містяться у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», з урахуванням висновку науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В. М. Корецького НАН України від 29 квітня 2016 року № 126/50-е щодо законодавства про боротьбу з корупцією дає можливість констатувати, що потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється лише наявність, існування приватного інтересу особи.., що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень. Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчинення дії, який повинен мати об`єктивний вираз, а також часовий взаємозв`язок між прийняттям рішення та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому.

Для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що, по-перше, приватний інтерес наявний, по-друге, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, а по-третє, така суперечність не може вплинути, а реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.

Без наявності хоча б одного з фактів із цієї сукупності реальний конфлікт інтересів не виникає. Встановлення цих фактів має бути відображено в протоколі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, та, відповідно, в постанові суду.

Зазначена правова позиція відображена в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-943/0/4-17 від 22.05.2017 року.

Відтак, об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, полягає у вчиненні активної дії особою, яка знала про наявність в неї певних особистих інтересів, які у зв`язку з цим реально вплинули на її об`єктивність при виконанні повноважень та справедливість прийнятих рішень чи вчинення інших дій.

Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу (ч. 2 ст. 251 КУпАП).

У Рекомендації № R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції», одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративного органу.

Разом з тим, проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність в них достатніх належних та достовірних доказів на підтвердження вчинення депутатом ОСОБА_1 будь-яких дій , які об`єктивно утворюють склад інкримінованого йому правопорушення в розумінні ст. 9 КУпАП.

Так, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_1 голосував за прийняття рішення Переяслав-Хмельницької районної ради Київської області № 110-10-VII «Про затвердження списку присяжних Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області».

Разом з тим, як визначено статтею 63 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», присяжним є особа, яка у випадках, визначених процесуальним законом, та за її згодою вирішує справи у складі суду разом із суддею або залучається до здійснення правосуддя. Присяжні виконують обов`язки, визначені пунктами 1, 2, 4-6 частини сьомої статті 56 цього Закону.

При цьому, гарантії прав присяжних, встановлені ст. 68 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», не є безумовними та надаються останнім лише у зв`язку з виконанням ними відповідних обов`язків.

При цьому, доводи щодо наявності в ОСОБА_1 приватного інтересу, який полягав в отриманні ним статусу присяжного, а в подальшому - і матеріальної вигоди, передбаченої ст. 68 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», що реально вплинула б на його об`єктивність при виконанні депутатських повноважень, а також справедливість прийнятого рішення, жодним чином неконкретизовані, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами в розумінні ст. 251 КУпАП, відтак, носять характер недоведених посилань, тому розцінюються судом як сумнівні.

Волевиявлення ОСОБА_1 як учасника колегіального органу, що здійснює представницькі повноваження, саме по собі не може бути підставою для безумовного висновку щодо наявності в останнього приватного інтересу та його суперечності депутатським повноваженням.

Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вказаний в протоколі конфлікт інтересів не може вважатися реальним, та не містить ознак визначених у примітці до статті 172-7 КУпАП.

За таких обставин, з огляду на положення ч. 1 ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 19 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», ОСОБА_1 , як депутат районної ради, беручи участь в обранні його до списку присяжних Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду, проголосувавши сам за себе, реалізував своє конституційне право «вільно обирати та бути обраним», передбачене ст. 38 Конституції України.

Окрім того, як вбачається із протоколу десятої сесії Переяслав-Хмельницької районної ради VII скликання від 04.11.2016 року, а також результату поіменного голосування, рішення ради «Про затвердження списку присяжних Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області» від 04.11.2016 року № 110-10-VII приймалося колегіальним органом більшістю голосів, та голос ОСОБА_1 не був вирішальним, відтак, відсутній прямий і безпосередньо причинно-наслідковий зв`язок між голосуванням ОСОБА_1 та прийнятим рішенням, що в своїй сукупності виключає реальний конфлікт інтересів.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, суду надано не було та в судовому засіданні не встановлено.

В той же час, відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії п.п. 2-3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими передбачені права обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (п.п. 21-22 рішення у справі «Надточій проти України», п. 55 рішення у справі «Гурепка проти України»).

Згідно з ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено пунктом 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» (заява № 16437/04), при оцінці доказів судам слід керуватися критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП суд при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи вказане, достатніх належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, під час розгляду адміністративного матеріалу в суді не здобуто, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє спростувати сумніви у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ним інкримінованих йому неправомірних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 247 КУпАП України провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вказані обставини, суд прийшов до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, відтак, провадження по справі підлягає закриттю.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 7, ч. 2 ст. 172-7, 247, 280, 283, 284, 294 КУпАП України,

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати не винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

Адміністративну справу щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 2 ст. 172-7 КУпАП закрити в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на постанову судді може бути подана протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення до Київського апеляційного суду через Березанський міський суд Київської області.

Суддя: Р. М. Лялик