Справа №: 310/687/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 лютого 2018 року м. Бердянськ

Суддя Бердянського міськрайонного суду Запорізької області Троценко Т.А., за участю захисника ОСОБА_1, потерпілого ОСОБА_2, розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов з Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_3, голову Бердянської міської ради, службове посвідчення № 1 від 16.11.2015 року, який працює за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, пл. Єдності, 2,

у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 212-3 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

З протоколу про адміністративне правопорушення від 18.01.2018 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_2 подав до Бердянської міської ради запит від 18.10.2017 року зареєстрований за вх. №0446/ПІ від 18.10.2017 року щодо надання інформації про наявність у ОСОБА_4 вищої юридичної освіти (із зазначенням вищого навчального закладу, років навчання, спеціальності, а також серії та номера диплому) та копії диплому.

У відповідь на запит, листом від 20.10.2017 року вих. № 0574/01-0496/ПІ за підписом голови Бердянської міської ради ОСОБА_3, ОСОБА_2 було відмовлено у наданні запитуваної інформації, у зв`язку з віднесеням її до конфіденційної.

Виходячи з вищезазначеного, дії голови Бердянської міської ради Запорізької області ОСОБА_3 було кваліфіковано за ч.2 ст. 212-3 КУпАП, а саме як необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом.

Потерпілий ОСОБА_2 в судовому засіданні подав письмові пояснення, згідно з якими, він вважає, що йому було незаконно відмовлено у наданні доступу до публічної інформації за інформаційним запитом про освіту посадових осіб місцевого самоврядування, обґрунтовуючи свою відмову тим, що така інформація відноситься до конфіденційної. Вважає, що обмеження доступу до інформації є правопорушенням, що повязане з корупцією. Просив визнати Бердянського міського голову ОСОБА_3 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 212-3 КУпАП, та відповідно до ст. 30 КУпАП позбавити останнього права обіймати посаду міського голови на строк від шести місяців до одного року.

28.02.2018 року захисником ОСОБА_1 до суду подано клопотання про закриття провадження на підставі ст. 247 КУпАП України за відсутністю складу адміністративного правопорушення, посилаючись на те, що міський голова не є належним суб`єктом адміністративного правопорушення, не є відповідальним за надання доступу до публічної інформації за інформаційним запитом, не є розпорядником інформації в розумінні п.1 ч.1 ст. 13 Закону Укнаїни «Про доступ до публічної інформації», крім того зазначив, що лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, в даному випадку ОСОБА_4 має право вільно, на власний розсуд визначити порядок

ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці, відомості про місце, час, спеціальність, навчальний заклад, серію та номер диплома щодо освіти посадової особи ніяким чином не повязані зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, вважає що немає законних підстав надавати їх на запит, тому просить провадження по справі закрити у звязку з відсутністю складу у діях ОСОБА_3 адміністративного правопорушення.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд вважає необхідним закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ст. 212-3 ч.2 КУпАП, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст. 252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобовязаний повно, всебічно та обєктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та зясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З матеріалів адміністративного провадження вбачається, що ОСОБА_3 є міським головою Бердянської міської ради Запорізької області.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначається Законом від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.6 цього Закону до публічної інформації з обмеженим доступом відноситься:

1) конфіденційна інформація;

2) таємна інформація;

3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України № 2-рп/2012 від 20.01.2012 року визначено, що відповідно до частин першої, другої статті 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що: збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац другий частини першої статті 302 Цивільного кодексу України); поширення персональних даних без

згоди субєкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 14 Закону України "Про захист персональних даних" від 1 червня 2010 року № 2297-VI (далі - Закон № 2297); конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частина друга статті 21 Закону України "Про інформацію" від 2 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ зі змінами (далі - Закон № 2657); розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939).

Таким чином, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується із міжнародно-правовими актами: ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року.

Таким чином, Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоровя, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сімї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, повязану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сімї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У своєму Рішенні Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України прийшов до висновку, що інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, повязані з особою та членами її сімї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, повязану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI від

13.01.2011 року зі змінами та доповненнями, розпорядники інформації, визначені ч.1 ст. 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону № 2939-VI).

Вказані положення узгоджуються з положеннями частини другої статті 32 Конституції України, відповідно до якої не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Умови, за яких можливо поширити конфіденційну інформацію, також передбачені частиною першою статті 29 Закону України "Про інформацію" , відповідно до якої інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Вбачається, що з урахуванням положень частини другої статті 7 Закону № 2939-VI та частини другої статті 32 Конституції України суспільними інтересами (інтерес громадськості), у яких конфіденційна інформація може бути поширена, є лише інтереси національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Вимога частини першої статті 29 Закону України "Про інформацію" щодо встановлення переваги потенційної шкоди від поширення конфіденційної інформації над правом громадськості знати її відображає принцип пропорційності обмеження права, який є аспектом принципу верховенства права, передбаченого статтею 8 Конституції України і через призму якого досліджується правомірність будь-якого обмеження права, в тому числі права на отримання інформації.

Таким чином, суд вважає, що інформація про те, чи має ОСОБА_5 вищу юридичну освіту (із зазначенням вищого навчального закладу, років навчання, спеціальності, а також серії та номеру диплома із наданням його копії), є конфіденційною.

Згідно Постанови Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» № 10 від 29.09.2016 року, відповідно до ч.1 ст. 5 та ч.1 ст. 12 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільський, селищний, міський голова (далі - міський голова) входить до системи місцевого самоврядування і є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об'єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста.

Конституційний Суд України у пункті 4 Рішення від 6 липня 1999 року № 7-рп/99 роз'яснив, що міський голова як особа, що має представницький мандат, виступає від імені виборців, зокрема представляє територіальну громаду, міську раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об'єднаннями громадян тощо; звертається до суду з питань визнання незаконними актів відповідних органів місцевого самоврядування, місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права та інтереси територіальної громади, а також повноваження ради та її органів; укладає від імені територіальної громади, міської ради та її виконавчого комітету договори відповідно до законодавства (частина третя статті 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). Виконання цих функцій та повноважень має місце тому, що виборці обрали його і наділили мандатом (тобто дорученням).

З наведеного випливає, що міський голова хоча й входить до системи місцевого самоврядування, однак не є органом місцевого самоврядування - сільською, селищною, міською радою або їх виконавчим органом, а тому не володіє публічною інформацією і в розумінні пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI не може бути її розпорядником.

У зв'язку з цим, міський голова не може бути належним субєктом у спорі щодо надання доступу до публічної інформації за інформаційним запитом.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Під час судового розгляду, доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_3 та обставин, викладених у протоколі від 18.01.2018 року, здобуто не було.

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу, у звязку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку встановленому законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на підставі суворого додержання законності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Вислухавши захисника ОСОБА_1, потерпілого ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, вважаю, що винуватість ОСОБА_3 у скоєнні вказаного адміністративного правопорушення не підтверджується, а тому провадження по справі підлягає закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

У звязку із закриттям адміністративної справи за відсутністю складу адміністративного правопорушення ст. 30 КУпАП не застосовується.

З урахуванням зазначеного та керуючись ст.ст.7, 247, 251, 252, 280, 283-285, 287-291 КУпАП, ст. 32 Конституції України,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративну справу про притягнення ОСОБА_3 за ч.2 ст. 212-3 КУпАП закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя Бердянського

міськрайонного суду ОСОБА_6