Справа № 127/2884/18
Провадження №3/149/135/18
Номер рядка звіту 204
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2018 року м. Хмільник

Суддя Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області Войнаревич М.Г., розглянувши матеріали, які надійшли з управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серія АА № 228165 виданий Хмільницьким МРВ УМВС України у Вінницькій області 28.05.1996 року, за ст. 164 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

В С Т А Н О В И В :

30.01.2018 року ОСОБА_1 у м. Хмільнику по вул. Леніна, 8 о 08.59 год. вчинив адміністративне правопорушення, а саме: провадження господарської діяльності з перевезенням пасажирів на таксі автомобілем ВАЗ 21104, державний номерний знак НОМЕР_1 без одержання ліцензії на даний вид діяльності.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вказав, що визнає свою вину, щиро кається, та запевняє суд, що подібного більше не відбудеться.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що його вина у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП, знайшла своє повне підтвердження та його дії за ознаками ч. 1 ст. 164 КУпАП кваліфіковані вірно.

Зокрема, судом враховано, що протоколом про адміністративне правопорушення безпосередньо задокументовано лише один факт провадження господарської діяльності з перевезенням пасажирів ОСОБА_1, що становить зміст адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП.

У той же час відповідно до ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення, суд враховує характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Обставин, які відповідно до ст. 35 КУпАП обтяжують відповідальність порушника за скоєне ним адміністративне правопорушення, суд не вбачає.

Обставинами, які відповідно до ст. 34 КУпАП помякшують відповідальність порушника за скоєне ним адміністративне правопорушення, суд визнає щире розкаяння винного.

При цьому суд також враховує, що у ОСОБА_1 позитивно характеризується за місцем проживання, раніше до адміністративної відповідальності не притягувався, на його утриманні є одна неповнолітня дитина син ОСОБА_2, 27.06.2006 року, згідно свідоцтва про народження серії 1-АМ № 042108 від 05.07.2006 року, який знаходиться на його утриманні. Зокрема, суд також звертає увагу на те, що правопорушником у даному випадку є пенсіонер, який отримує пенсію в розмірі 1373,00 грн. Суд цілком усвідомлює, що прожити на таку суму цілий місяць при сучасному рівні цін на продовольчі та непродовольчі товари вкрай важко.

Мінімальний штраф, указаний в санкції цієї норми, становить на даний момент 17000,00 грн., що майже дорівнює річній пенсії ОСОБА_1, в якого також на утриманні перебуває неповнолітня дитини. Таке покарання виглядає не просто надмірним, а явно несправедливо тяжким у відношенні ОСОБА_1 з огляду на його майновий стан і характер вчиненого ним діяння.

У цьому контексті суд нагадує, що відповідно до ст. ст. 1, 8 Основного Закону Україна є правовою державою, де визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з положеннями ст. 129 Конституції України суд, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 33 чинного КУпАП «стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України», тобто цей нормативно-правовий акт не містить положень, які б дозволяли суду призначити більш м'яке покарання, ніж передбачено відповідною статтею Кодексу. За цих обставин, з першого погляду, суд мав би накласти на правопорушницю адміністративне стягнення виключно у виді та в розмірі, які передбачені санкцією відповідної статті КУпАП, не дивлячись на явно несправедливий і надмірний характер такого покарання.

Однак, у цьому контексті суд вважає за можливе звернутися до слів судді Верховного суду США Стівена Брайера, написаних у його окремій думці (до якої приєдналися Голова цього суду Джон ОСОБА_2 і суддя Ентоні Кеннеді) по справі «Petrella v. Metrogoldwyn-Mayer, Inc., et al.»: «Правові системи містять доктрини, які допомагають судам уникнути несправедливості, яка могла б виникнути, якщо б правові норми застосовувалися суворо в кожному випадку, незалежно від того, наскільки незвичними є обставини. "Природа справедливості, як давно зауважив ОСОБА_2, полягає у виправленні закону, коли він є дефектним через свою універсальність"».

Отже, суд нагадує, що коли цей кодекс про адміністративні правопорушення було прийнято 07.12.1984 р., він не передбачав таких великих штрафів, як сьогодні. Зокрема, чинна редакція ст.164 КУпАП встановлює штраф у розмірі від 17000 грн. до 34000 грн., що є набагато більшим за ті стягнення, які були передбачені КУпАП раніше, але й значно перевищує мінімальний розмір штрафу, який сьогодні може бути призначений за вчинення кримінального злочину. У звязку з цим не дивно, що Європейський суд з прав людини, надаючи автономного значення поняттям, які застосовуються в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , часто розцінює справи про адміністративні правопорушення, саме як «кримінальні» в розумінні норм Конвенції.

Таким чином, суд звертає увагу на наступне: у той час як КУпАП, здавалося б, повинен встановлювати відповідальність за менш тяжкі правопорушення, ніж злочини, в реальності він передбачає за вчинення деяких адміністративних правопорушень набагато суворіші стягнення, ніж встановлені Кримінальним кодексом України покарання за скоєння нетяжких злочинів. При цьому КК України, на відміну від КУпАП України, містить норму, згідно з якою за наявності кількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті. Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м'якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті особливої частини КК України за цей злочин (ст.69 КК України).

Це, на думку суду, указує на невідповідність Конституції України положень ч. 1 ст.33 КУпАП України в частині неможливості накладення більш м'якого адміністративного стягнення, ніж передбачено законом, оскільки особи, які притягуються до адміністративної відповідальності знаходяться явно в невигідній правовій ситуації в порівнянні з тими, хто вчинив більш тяжке правопорушення злочин.

У 2004 році Конституційний Суд України розглядав аналогічну ситуацію, коли ч. 1 ст. 69 КК України містила положення, згідно з яким за наявності декількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м'якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин. Однак ця норма не дозволяла призначити більш мяке покарання, ніж передбачено законом, особам, які вчинили злочини невеликої тяжкості.

У рішенні від № 15-рп/2004 від 2 листопада 2004 року у справі про призначення судом більш м'якого покарання КСУ було визнано неконституційним положення ч.1 ст. 69 КК України в частині, яка унеможливлює призначення особам, які вчинили злочини невеликої тяжкості, більш м'якого покарання, ніж передбачено законом.

Своє рішення КСУ мотивував наступним «Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина перша статті 50 Кодексу). Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами (частина друга статті 50 Кодексу).

Загальні засади призначення покарання не містять винятків щодо неврахування ступеня тяжкості стосовно класифікації злочинів до злочинів невеликої тяжкості і поширюються на всі злочини незалежно від ступеня їх тяжкості.

Можливість застосування до осіб, які вчинили злочин невеликої тяжкості, інших норм, що передбачають правові підстави і порядок звільнення від кримінальної відповідальності та від покарання (статті 44, 45, 46, 47, 48, 74 Кодексу), не може бути перепоною для індивідуалізації покарання, зокрема, шляхом призначення більш м'якого покарання, ніж передбачено законом.

Проте цього способу індивідуалізації покарання для осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, статтею 69 Кодексу не передбачено, хоча в ній ідеться про особливі підстави, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину для осіб, які вчинили особливо тяжкі, тяжкі і середньої тяжкості злочини. Тим самим норми зазначеної статті суперечать основоположному принципу правової держави справедливості, оскільки особи, які вчинили злочини невеликої тяжкості, поставлені в гірші умови, ніж ті, які вчинили більш тяжкі злочини.

Закон не може ставити в більш несприятливе становище винних осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, порівняно з винними особами, які вчинили більш тяжкі злочини. Не маючи можливості призначити більш м'яке покарання, суд не зможе належно індивідуалізувати покарання і забезпечити його справедливість.

Відсутність цього способу індивідуалізації покарання особам, які вчинили злочини невеликої тяжкості, є порушенням конституційних положень щодо рівності громадян перед законом.

Конституційний Суд України вважає, що встановлення законодавцем недиференційованого покарання та неможливість його зниження не дозволяє застосовувати покарання до осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, розміру заподіяних збитків, форми вини і мотивів злочину, майнового стану підсудного та інших істотних обставин, що є порушенням принципу справедливості покарання, його індивідуалізації та домірності».

Повертаючись до обставин цієї справи, суд не може не відзначити, що в даному випадку має місце ситуація, яка цілком аналогічна тій, що була розглянута КСУ в указаній справі. У звязку з цим, суд має виходити з того, що відповідно до положень ст. 8 Основного Закону Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії.

Отже, враховуючи викладене, суд вважає, що для досягнення визначеної в ст. 23 КУпАП мети адміністративного стягнення - виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами) з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, майнового стану ОСОБА_1В,, наявних обставин, що помякшують покарання, необхідно і достатньо накласти більш мяке адміністративне стягнення, ніж передбачено ч. 1 ст. 164 КУпАП, а саме у виді штрафу в розмірі 1700,00 грн. без конфіскації виготовленої продукції, знарядь виробництва, сировини та грошей.

Разом із тим, суд розяснює ОСОБА_1В, що це рішення в жодному разі не означає, що у випадку повторного вчинення аналогічного правопорушення стосовно нього буде прийнято таке ж рішення. Навпаки, в подальшому він повинен враховувати, що закон передбачає за це правопорушення надзвичайно високий штраф в розмір від 17000,00 грн. до 34000, 00 грн., а отже він має завжди памятати, що йому загрожує, якщо накладене по цій справі стягнення не досягне своєї мети його виправлення.

Згідно зі ст. 40-1 КУпАП, Закону України «Про судовий збір» з правопорушника в дохід держави підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст. ст. 33, 34-35, 40-1, 164 ч. 1, 221, 284, 289 КУпАП, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП і застосувати до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1700, 00 грн. без конфіскації предметів зайняття господарською діяльністю.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави у розмірі 352, 40 грн.

Згідно ст. 307 ч.1 КУпАП штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п'ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу.

Згідно ст. 308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 КУпАП, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Вінницької області через Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області, протягом десяти днів з моменту її винесення.

Суддя: Войнаревич М. Г.