ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області у складі :

головуючого судді Сташківа Н.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кияшко М.З.

прокурора Штурми Н.В.

захисника адвоката ОСОБА_1

розглянувши матеріали, які надійшли від управління захисту економіки в Тернопільській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності :

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованої у ІНФОРМАЦІЯ_3, жительки м. Кременець, вул.. Горбача 5/88, Кременецького району Тернопільської області, розлученої, працюючої головою Кременецького районного суду Тернопільської області, ІПН НОМЕР_1,-

за ч. ч. 1, 2 ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

Управлінням захисту економіки у Тернопільській області Департаментом захисту економіки Національної поліції 29 березня 2018 року надіслано до суду адміністративні матеріали про порушення суддею Кременецького районного суду Тернопільської області вимог ст. 28 ЗУ «Про запобігання корупції» вчинених за наступних обставин :

Так, згідно протоколу про вчинення адміністративного правопорушення № 0900041 від 16 березня 2018 року ОСОБА_2, працюючи суддею Кременецького районного суду Тернопільської області, що знаходиться за адресою Тернопільська область, Кременецький район, м. Кременець, вул. Чорновола,7, та відповідно до підпункту «і» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», будучи субєктом відповідальності за правопорушення, пов'язані з корупцією, всупереч інтересам держави, в порушення вимог ст.ст. 28, 35 Закону, ст. 4 Порядку здійснення контролю за дотриманням законодавства щодо конфлікту інтересів в діяльності суддів та інших представників судової системи та його врегулювання, затвердженого рішенням ОСОБА_3 суддів України від 04 лютого 2016 року №2, при наявності суперечності між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, не повідомила у встановлених цим Законом випадках та порядку не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли дізналася чи повинна була дізнатися ОСОБА_3 Правосуддя чи Національне агентство з питань запобігання корупції про наявність у неї реального конфлікту інтересів перед чи під час винесення 17 травня 2016 року постанови по справі №601/2656/15-ц (провадження №2/601/108/2016) про притягнення ОСОБА_4 до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-3 КУпАП,. чим чинила адміністративне правопорушення повязане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 172-7 КУпАП.

Крім того згідно протоколу про вчинення адміністративного правопорушення № 0900042 від 16 березня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2, працюючи суддею Кременецького районного суду Тернопільської області, що знаходиться за адресою Тернопільська область, Кременецький район, м. Кременець, вул. Чорновола,7, та відповідно до підпункту «і» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», будучи субєктом відповідальності за правопорушення, пов'язані з корупцією, всупереч інтересам держави в порушення вимог ст.ст. 28, 35 Закону, ст. 4 Порядку здійснення контролю за дотриманням законодавства щодо конфлікту інтересів в діяльності суддів та інших представників судової системи та його врегулювання, затвердженого рішенням ОСОБА_3 суддів України від 04 лютого 2016 року №2, при наявності суперечності між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, вчинила дії та прийняла рішення в умовах реального конфлікту інтересів під час винесення 17 травня 2016 року процесуального рішення, постанови по справі № 601/2656/15-ц (провадження №2/601/108/2016) про притягнення ОСОБА_4 до відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, чим вчинила адміністративне правопорушення повязане з корупцією відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 172-7 КУпАП.

У судовому засіданні особа, що притягується до адміністративної відповідальності вину у вчиненні інкримінованих адміністративних правопорушень, передбачених ч.1.ч.2. ст. 172-7 КпАП України не визнала та пояснила, що 28 квітня 2016 року під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до Тернопільського навчально-курсового комбінату про відшкодування вартості проведеного капітального ремонту, відшкодування майнової та моральної шкоди, ОСОБА_4, не будучи учасником процесу, без дозволу головуючої по справі, розпочав відеозйомку на власну портативну камеру. Після того як нею було заслухано думку учасників процесу, де відповідач категорично заперечував, на місці прийнято ухвалу про заборону її проведення. Натомість ОСОБА_4 продовжував її проводити. Нею неодноразово було зроблено зауваження, однак останній не реагував та продовжував знімати на камеру. Надалі було попереджено, що у випадку непідкорення її розпорядженню, його буде видалено із зали судових засідань та складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення за прояв неповаги до суду. Проте і такі заходи впливу залишились поза увагою ОСОБА_4, після чого у судовому засіданні оголошено перерву. 17 травня 2016 року після отримання висновку працівників поліції про відсутність у діях ОСОБА_4 ознак кримінального правопорушення, нею, як головуючою у цивільній справі, у відповідності до вимог ЦПК України ухвалено постанову про його притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 185-3 КпАП України та накладено стягнення у межах санкції статті у найменшому розмірі, що і свідчить про відсутність до останнього будь-якого упередженого відношення. Будь-якого конфлікту інтересів з ОСОБА_4 не мала і взагалі із ним знайома не була, рішень щодо нього не виносила. Зазначила, що чинним законодавством не передбачено чітко визначеного поняття приватного, потенційного чи реального інтересу через неприязні стосунки, а зазначені у протоколі обставини є лише домислами органів досудового розслідування, а тому у випадку не конкретного визначення цих понять на законодавчому рівні у відповідності до Рішення ЄСПЛ від 10 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» усі сумніви трактуються на користь особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Посилання працівників, котрі складали протоколи про вчинення нею корупційних правопорушень, на методичні рекомендації з питань запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування та прирівняних до них осіб, затверджені рішенням НАЗК 14 липня 2016 року № 2, не можуть братись судом до уваги, оскільки вказані рекомендації були прийняті після того, коли вона притягнула ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності і теж не містять чітко визначених понять, носять не юридичний, а лише рекомендаційний характер. Крім того зазначила, що у протоколі про адміністративне правопорушення не доведено наявності у неї до ОСОБА_4 неприязних стосунків, будь-якого потенційного чи реального конфлікту інтересів, не наведено обєктивної сторони складу даного адміністративного правопорушення, мотивів, мети, умислу, взагалі не обґрунтовано, в чому проявляються та випливають суперечності між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями. Усі її дії під час розгляду цивільної справи свідчать про неупередженість до ОСОБА_4 і послідовне виконання всіх передбачених чинним законодавством заходів щодо порушників порядку у судовому засіданні. КпАП України, в рамках якої порушника було притягнуто до адміністративної відповідальності, взагалі не передбачає підстави для заявлення відводів чи самовідводів. Також рішення про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності прийняте нею не у власних інтересах, а в інтересах учасників цивільного процесу для захисту їхніх же прав та з метою розгляду справи в розумні строки, а тому просить закрити адміністративні провадження у звязку з відсутністю в її діях події та складу адміністративних правопорушень.

Крім того адвокат особи, що притягається до адміністративної відповідальності, вважає, що під час складання протоколів про адміністративне правопорушення не дотримано вимог Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, а також вимог ст. 256 КУпАП України, зокрема у протоколах про адміністративне правопорушення про притягнення її до адміністративної відповідальності не зазначено часу вчинення адміністративних правопорушень.

Разом із тим у двох протоколах після зазначення її анкетних даних вказано, що порушила вимоги ст. 28 ЗУ «Про запобігання корупції», тим самим вчинила правопорушення повязане з корупцією, за яке передбачена відповідальність згідно з вимогами ч.1 ст. 172-1 КУпАП. Дана стаття передбачає відповідальність за порушення призначеними органами з оцінки відповідності чи визнаними незалежними організаціями процедур оцінки відповідності вимогам технічних регламентів, порушення органами з сертифікації, призначеними в державній системі сертифікації, правил і порядку обовязкової сертифікації продукції. Тому незрозуміло яким чином стаття 172-1 КпАП УКраїни має відношення до справи.

Також у протоколах про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності, Управління захисту економіки потерпілою стороною вказує ОСОБА_6, котра являється дружиною ОСОБА_4, якій вказаними вище діями завдано моральну шкоду.

Проте як убачається зі змісту протоколу, до адміністративної відповідальності за порушення порядку в судовому засіданні притягався чоловік ОСОБА_6, а не вона особисто, тому незрозуміло яким чином ОСОБА_6 має відношення до справи про притягнення її до адміністративної відповідальності за дії що повязані з корупцією, та в чому саме полягає шкода заподіяна даним правопорушенням. Крім того, всупереч вимогам ст. 256 КпАП України уповноважені працівники поліції, визначивши на їх думку потерпілу сторону, не вказали її адреси, та не надали їй на підпис протоколи про адміністративне правопорушення.

Також працівниками Управління захисту економіки при складанні протоколів не конкретизовано, в чому саме полягало вчинення дій всупереч інтересам держави, оскільки вона притягнула ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності в рамках чинного процесуального законодавства. Накладення штрафу на нього було здійснено після неодноразових попереджень та звернень до поліції. При цьому зазначає, що санкція ч.1 ст. 185-3 КпАП України, чинної на час винесення постанови, передбачала накладення штрафу в розмірі від 20 до 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Нею було застосовано штраф у мінімальному розмірі, що передбачено санкцією даної статті. Крім того ОСОБА_4 не являвся стороною по справі, будь-якого рішення, яке б стосувалось його прав, вона не приймала, а лише застосовувала санкції, передбачені чинним процесуальним законодавством. Також у даних протоколах не конкретизовано, у чому саме полягала наявність суперечності між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, а лише зазначено, що приватний інтерес проявився у неприязних відносинах із ОСОБА_4 В той же час УЗЕ посилається на ст. 1 ЗУ «Про запобігання корупції», де визначено поняття приватного інтересу , однак жодним чином не вказано та не визначено у даній статті, що приватний інтерес може полягати у неприязних стосунках, а тому, на її думку, працівники УЗЕ при встановленні приватного інтересу вийшли за межі даної статті.

У складених протоколах про адміністративне правопорушення відповідальна особа посилається на розяснення Пленуму Вищого Адміністративного суду « Про судове рішення в адміністративній справі», хоча незрозуміло яким саме чином дане розяснення має відношення до даної справи, оскільки постанова про накладення штрафу на ОСОБА_4 винесена в рамках цивільного процесу та відповідної статті КУпАП як матеріального права.

Посилається на те, що 29 вересня 2017 року НАЗК затверджені методичні рекомендації щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, де окремим розділом 2.1.2 передбачено конфлікт інтересів у діяльності суддів. Так, зокрема, у даному розділі зазначено, що коли питання про наявність/відсутність конфлікту інтересів у суддів виникає під час розгляду справи слід звертатись до вимог Кодексу Адміністративного судочинства, Господарського процесуального, Цивільного чи Кримінально процесуального кодексу України (в залежності від того, яке провадження здійснюється), в яких передбачені підстави відводу судді. Тобто НАЗК чітко передбачила перелік процесуальних кодексів, в рамках проваджень яких суддею може бути заявлено самовідвід і Кодексу України про адміністративні правопорушення, в рамках якого було притягнено до відповідальності ОСОБА_4, даним переліком не передбачено.

Крім того у протоколах про адміністративні правопорушення зазначено, що обставин, які помякшують відповідальність порушника згідно вимог ст. 34 КУпАП не виявлено. Однак відповідно до даної статті законами України може бути передбачено й інші обставини, що помякшують відповідальність за адміністративне правопорушення. Зокрема не враховано того, що вона являється інвалідом 3 групи. При цьому дана обставина не була врахована при складанні протоколів про адміністративні правопорушення і не була вказана як помякшуюча.

За вказаних обставин просить матеріали справи про вчинення адміністративних правопорушень за ч.1.ч.2 ст. 172-7 КпАП України провадженням закрити у звязку з відсутністю події та складу адміністративних правопорушень.

Прокурор у судовому засіданні підтримала протоколи про вчинення ОСОБА_2 адміністративних правопорушень, передбачених ч.1.ч. 2.ст. 172-7 КпАП України та пояснила, зсилаючись на п.2 ч.1 ст. 28 ЗУ «Про запобігання корупції», що суддя зобовязана повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли вона дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів.

У даному випадку у ОСОБА_2 виник реальний конфлікт інтересу 17 травня 2016 року з дати винесення нею постанови про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 185-3 КпАП України. У ОСОБА_2 приватний інтерес полягав у позаслужбових стосунках з ОСОБА_4, який був обвинуваченим у кримінальному провадженні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 28, ч.3 ст. 296, ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 377, ч.1 ст. 32, ч.2 ст. 342 та ч.2 ст. 345 КК України, суддя Варневич Л.Б. була потерпілою у даному провадженні і дії обвинуваченого ОСОБА_4 полягали за обставинами справи у публічному, протиправному, тривалому у часі ображанні судді Варневич Л.Б. шляхом вигукування образливих слів із використанням нецензурної лексики, примушуванні судді до написання заяви про звільнення з посади, публічного приниження, шляхом поміщення її у сміттєвий бак, що супроводжувались застосуванням фізичного насильства, завданням побоїв, фізичного болю, моральних страждань, знущанням шляхом нанесення ударів по сміттєвому баку, в якому перебувала суддя, які тривалий час уперто не припинялись, поєднанні із вчиненням опору представникам влади, що виконували обовязки з охорони громадського порядку та призвели до тимчасового припинення нормальної діяльності установи, а саме Кременецького районного суду, а також у перешкоджанні медичним працівникам у наданні судді невідкладної медичної допомоги. Посилаючись на Порядок здійснення контролю за дотриманням законодавства щодо конфлікту інтересів в діяльності суддів та інших представників судової системи та його врегулювання» затвердженого рішенням ОСОБА_3 суддів України від 04 лютого 2016 року, ст. ст. 28, 29 ЗУ «Про запобігання корупції», рішенням ОСОБА_3 Суддів України № 34 від 08 червня 2017 року ОСОБА_2 зобовязана була вжити заходів щодо недопущення виникнення конфлікту інтересів у його діяльності, не вчиняти дій та не приймати рішень по суті в рамках виконання своїх службових повноважень в умовах реального конфлікту інтересів, вжити заходів щодо самостійного врегулювання конфлікту інтересів (відвід, самовідвід, розкриття інформації), у разі існування сумнівів щодо наявності у його діях конфлікту інтересів - звертатись за розясненням до РСУ, вживати заходів для усунення негативних наслідків порушень законодавства про конфлікт інтересів. Тобто суддя Варневич Л.Б. знала, що вона зобовязана вживати заходи з метою запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, чого у даному випадку зроблено не було, що призвело до наявності протиріччя між приватним інтересом та її службовими повноваженнями. Зокрема бажання помститись за неправомірні по відношенні до неї дії ОСОБА_4 призвели до суперечності між повноваженнями ОСОБА_2, закріпленими у нормативних актах, та її приватним інтересом і в кінцевому результаті вплинуло на обєктивність прийнятого рішення. Зібраними матеріалами, на думку прокурора, доведено, що ОСОБА_2 не повідомила про виникнення у неї реального конфлікту інтересів, чим вчинила правопорушення передбачене ч.1 ст. 172-7 КпАП України.

Крім того суддя Кременецького районного суду Варневич Л.Б. відповідно до п.3 ч.1 ст. 28 ЗУ «Про запобігання корупції» та п.2 ст. 4 Порядку здійснення контролю за дотриманням законодавства щодо конфлікту інтересів в діяльності суддів та інших представників судової системи та його врегулювання, затвердженого рішенням ОСОБА_3 суддів України № 2 від 04 лютого 2016 року зобовязана не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів. Всупереч даним вимогам ОСОБА_2 прийняла рішення в умовах реального конфлікту інтересів, не повідомивши ОСОБА_3 суддів України та не дочекавшись рішення про врегулювання конфлікту інтересів, винісши постанову про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності, порушила обмеження встановлені ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції», зокрема не вжила заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів, не повідомила не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, вчинила дії та прийняла рішення в умовах реального конфлікту інтересів, чим вчинила правопорушення передбачене ч.2 ст. 172-7 КПАП України.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст. 38 КпАП України адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, повязаного з корупцією, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення. Враховуючи те, що на час розгляду справи закінчився двохрічний термін з часу вчинення правопорушення повязаного з корупцією просить визнати суддю Кременецького районного суду винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1.ч.2. ст. 172-7 КпАП України, закривши провадження у справі на підставі п.7 ст. 247 КпАП України

Крім того просить не брати до уваги посилання особи, що притягується до адміністративної відповідальності, та її захисника на те, що у двох протоколах про вчинення нею адміністративних правопорушень у вступній частині невірно зазначена стаття, оскільки при їх складанні допущена описка, а незазначення відомостей, зокрема щодо помякшуючих обставин, ненадання їй документів для ознайомлення, відсутність підпису потерпілої про отримання постанови та відсутність її адреси не може впливати на вирішення справи по суті, а тому вказані обставини просить суд до уваги не брати.

Суд, заслухавши пояснення особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 та її захисника, які просять закрити провадження за відсутності події та складу адміністративного правопорушення, доводи сторони обвинувачення прокурора Н.Штурми, яка просить визнати ОСОБА_2 винною у вчиненні корупційних правопорушень та закрити провадження у справі у звязку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, дослідивши та проаналізувавши зібрані органами досудового слідства докази у повній сукупності за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин адміністративного провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозвязку, приходить до переконання про відсутність у діях ОСОБА_2 події та складу правопорушень, передбачених ч.1.ч.2. ст. 172-7 КпАП України, виходячи із наступних обставин :

Судом встановлено, що особа котра притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 виконує повноваження судді Кременецького районного суду Тернопільської області, тобто, згідно підпункту «ґ» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», є субєктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції». Вказане стверджується Указом Президента України від 17 червня 1998 року № 647/98

Судом встановлено, що суддею Кременецького районного суду Тернопільської області Варневич Л.Б. 17 травня 2016 року було винесено постанову по справі № 601/2656/15-ц (провадження №2/601/108/2016) про притягнення ОСОБА_4 до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, згідно якої останнього визнано винним за прояв неповаги до суду та призначено йому стягнення у виді сплати штрафу в розмірі 340 грн.

Згідно вказаної постанови суду ОСОБА_4 28 квітня 2016 року під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до Тернопільського навчально-курсового комбінату про відшкодування вартості проведеного капітального ремонту, відшкодування майнової та моральної шкоди, ОСОБА_4 допустив неодноразові прояви неповаги до суду, зокрема проводив відеозапис судового засідання без дозволу головуючого по справі та за наявності категоричних заперечень сторони відповідача по справі, вступав у прирікання з головуючим по справі, робив зауваження судді під час розгляду справи в зневажливій формі, а також відмовився виконувати розпорядження судді та судового розпорядника щодо припинення відеозапису судового засідання. У судовому засіданні була оголошена перерва для відібрання пояснень в присутності осіб та вирішено питання притягнення порушника до кримінальної або адміністративної відповідальності. Після продовження судового засідання ОСОБА_4 продовжив відеозапис судового засідання, не дивлячись на заперечення сторони відповідача та розпорядження головуючого по справі. Судове засідання було зірвано та відкладено на іншу дату.

Диспозиція статті 185-3 КУпАП до обєктивної сторони вказаного правопорушення відносить наступні діяння: злісне ухилення від явки в суд свідка, потерпілого, позивача, відповідача, експерта, перекладача; непідкорення зазначених осіб та інших громадян розпорядженню головуючого; порушення порядку під час судового засідання; вчинення будь-ким дій, які свідчать про явну зневагу до суду або встановлених у суді правил; невиконання поручителем зобовязань, покладених судом під час провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства. Таким чином, у випадку вчинення будь-яких із вище перелічених дій, суд зобов'язаний ініціювати провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Стаття 10 Загальної декларації прав людини від 1948 року забезпечує кожній людині право на те, щоб її справа була розглянута незалежним і безстороннім судом. На основі зазначеного положення у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом. А також відповідно до ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 1966 року кожен має на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Монреальська універсальна декларація про незалежність правосуддя від 1983 року передбачає вимоги забезпечення незалежності суддів, серед яких слід назвати такі: судді мають приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою, без будь-яких втручань; вони є незалежними від своїх колег та вищих посадових осіб, від виконавчих і законодавчих органів держави; ніяка сила не може бути застосована з метою втручання в судовий процес; судді можуть колективно захищати свою незалежність; судді мають свободу думки, слова, зібрання та утворення асоціацій. Основою забезпечення незалежності суддів є поєднання гуманістичних та морально-етичних норм і цивілізаційних принципів права. Генеральна Асамблея ООН визнає, що міжнародні стандарти незалежності суддів не обмежуються декларативними матеріальними гарантіями, а повинні також включати організаційні та інституційні.

Відповідно до п. п. 3, 7 Розділу «Незалежність суддів» Пекінських тез щодо принципів незалежності суддів юридичної асоціації країн азійського та тихоокеанського регіону від 1995 року судді мають підтримувати принцип неупередженості та незалежності шляхом уникання упередженості чи схожості на упередженість у своїй власній діяльності. Відповідно до ст. 1 Європейської хартії про Закон «Про статус суддів» від 1998 року судді, виконуючи свої обовязки, мають бути компетентними, незалежними, неупередженими та поважати осіб, які до них звертаються. Загальна хартія судді від 1999 року передбачає мінімальні загальні норми, зокрема, незалежності суддів: вона є умовою для неупередженого судочинства, що відповідає вимогам закону. Будь-які інституції чи органи влади повинні поважати, захищати та охороняти цю незалежність (ст. 1); незалежність суддів має забезпечуватися законом і бути реальною, а судді мають здійснювати свої повноваження без будь-якого суспільного, економічного чи політичного тиску, незалежно від інших суддів та керівних органів у галузі юстиції (ст. 2); в процесі здійснення своїх повноважень судді підпорядковуються лише закону (ст. 3); ніхто не може надавати або намагатися надавати судді будь-які інструкції, що можуть вплинути на його рішення (ст. 4)

Бангалорські принципи поведінки суддів від 2006 року передбачають шість цінностей, яких мають дотримуватися судді, серед яких слід згадати принцип незалежності. Так, суддя повинен виконувати свою функцію незалежно, виходячи з власної оцінки, не звертаючи уваги при цьому на будь-які зовнішні фактори; суддя повинен бути незалежним від суспільства, сторін судової справи, від своїх колег, органів виконавчої та законодавчої гілок влади; суддя повинен дотримувати високих стандартів поведінки.

Стандарти незалежності суддів конкретизуються і обґрунтовуються у Рекомендаціях Комітету міністрів ОСОБА_3 Європи та Висновках Консультативної ради європейських суддів. В Рекомендаціях № (94) 12 «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 1994 року, Висновках Консультативної ради європейських суддів для Комітету ОСОБА_7 Європи «Про стандарти незалежності судових органів та незмінюваності суддів» від 2001 року № 1, Рекомендаціях CM/Rec (2010) 12 Комітету ОСОБА_7 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обовязки від 2010 року автори зауважують, що держави мають здійснити все можливе для піднесення ролі суддів, забезпечення їх незалежності і дієвості. Кожному судді має бути надана можливість звернутися за захистом до незалежного органу у разі втручання у здійснюване ним правосуддя.

Стаття 55 Конституції України закріплює, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У ст. 126 Основного Закону гарантована незалежність і недоторканність судді, а вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється Це положення деталізоване у ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 162 ЦПК України (чинної на час винесення постанови про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності) передбачено, що учасники цивільного процесу, а також інші особи, присутні в залі судового засідання, зобов'язані беззаперечно виконувати розпорядження головуючого, додержуватися в судовому засіданні встановленого порядку та утримуватися від будь-яких дій, що свідчать про явну зневагу до суду або встановлених в суді правил. За неповагу до суду винні особи притягуються до відповідальності, встановленої законом. Питання про притягнення особи до відповідальності за прояв неповаги до суду вирішується судом негайно після вчинення порушення, для чого у судовому засіданні із розгляду цивільної справи оголошується перерва.

З метою забезпечення незалежності правосуддя запроваджено заходи процесуального примусу, в рамках процесуального судочинства, та інші заходи, закріплені нормами матеріального права (ст. 384, 385 КК України; ст. 185-3 КУпАП тощо) .

Так, заходи процесуального примусу покликані припинити правопорушення та стимулювати правопорушника до належного виконання процесуальних обов'язків. Підставою ж для їх застосування є порушення встановлених в суді правил, в тому числі і тих, які встановлюються безпосередньо судом, або протиправне перешкоджання здійсненню судочинства.

У випадку, коли буде встановлено, що особа вчинила умисні дії, які свідчать про неповагу до суду, є підстава вирішувати питання про притягнення винних до відповідальності за статтею 1853 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Неповага до суду може виражатись у злісному ухиленні від явки в суд свідка, потерпілого, позивача, відповідача, у непідкоренні зазначених осіб та інших громадян розпорядженню головуючого, порушенні порядку під час судового засідання, а також у вчиненні будь-ким інших дій, які свідчать про явну зневагу до суду або встановлених у суді правил (п. 16 постанови Пленуму ВС України від 13.06.2007 р. № 8 «Про незалежність судової влади»).

З системного аналізу вище зазначених норм міжнародного та національного законодавства можна зробити висновок, що заходи процесуального примусу застосовуються головуючим у справі у разі порушення певних правил судочинства та покликані забезпечити виконання правил судочинства, а не покарати особу. Тобто, заходи процесуального примусу є по суті превентивними заходами, які застосовуються для припинення протиправних дій або для запобігання їх негативним наслідкам.

У судовому засіданні з матеріалів справи, пояснень осіб, а також дослідженого відеозапису судового засідання вбачається, що головуюча по справі у відповідності до вимог чинного законодавства перед вирішенням питання про надання (заборону) дозволу на проведення у залі судових засідань відеозапису запитала думку учасників процесу, де одна із сторін категорично заперечувала, прийняла рішення про заборону проведення відеозапису, у подальшому попросила її припинити, нащо ОСОБА_4 жодним чином не відреагував. Надалі головуюча розяснила, що у випадку непідкорення її розпорядженню його буде видалено із зали суду та складено протокол за прояв неповаги до суду, однак і такий захід попередження залишився поза увагою ОСОБА_4 Крім того ОСОБА_4 на пропозицію судового розпорядника жодним чином не відреагував, відеозйомку не припинив, із залу судового засідання не вийшов. Надалі головуюча у судовому засіданні оголосила перерву, а після надходження з Кременецького відділку поліції висновку про відсутність у його діях ознак складу кримінального правопорушення притягнула до адміністративної відповідальності.

Таким чином судом встановлено, що головуюча у справі ОСОБА_2, діючи до вказаних норм закону, чітко та послідовно дотримуючись порядку щодо вжиття заходів, які визначені відповідно до норм ЦПК, прийняла рішення виключно в рамках ЦПК України та ухвалила постанову, якою притягнула ОСОБА_4 до відповідальності за прояв неповаги до суду, наклавши стягнення в межах санкції ч.1 ст. 185-3 КУАП у мінімальному розмірі.

Уповноважений орган вбачає наявність у ОСОБА_2 реального конфлікту інтересів, що проявляється у прийнятті рішення в умовах реального конфлікту інтересів та неповідомленні ВРП чи НАЗК про наявність у неї реального конфлікту інтересів, посилаючись на те, що остання визнана потерпілою згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000035, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 16 січня 2015 року по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 28, ч.3 ст.296, ч.2 ст.28, ч.2 ст.377, ч.1 ст.32, ч.2 ст.372, ч. 2 ст.345 КК України. За обставинами справи, дії обвинуваченого полягали у публічному, протиправному, тривалому у часі ображанні судді Варневич Л.Б. шляхом вигукування образливих слів із використанням нецензурної лексики, примушуванні судді до написання заяви про звільнення з посади, публічного приниження вказаної судді шляхом поміщення її у сміттєвий бак, що супроводжувались застосуванням фізичного насильства, завданням побоїв, фізичного болю, моральних страждань, знущанням шляхом нанесення ударів по сміттєвому баку, в якому перебувала суддя, які тривалий час уперто не припинялись, поєднані із вчиненням опору представникам влади, що виконували обов'язки з охорони громадського порядку та призвели до тимчасового припинення нормальної діяльності установи, а саме Кременецького районного суду, а також у перешкоджанні медичним працівникам у наданні судді невідкладної медичної допомоги. Крім того, ОСОБА_2 звернулася до суду з цивільним позовом до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень відповідно в рамках кримінального провадження про притягнення останнього до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 377 КК України.

Відповідно до вимог ст. 28 ЗУ «Про запобігання корупції», особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобовязані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Разом із тим відповідно до п. 9 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» правопорушення, повязане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Диспозиції ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП передбачають неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів та вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Таким чином, для встановлення наявності складів вказаних адміністративних правопорушень суду слід встановити факт наявності в особи, що притягається до адміністративної відповідальності реального конфлікту інтересів.

Аналіз термінів «потенційний інтерес» та «реальний інтерес», які містяться у ч. 1 ст. 1 Закону, з урахуванням висновку науково-правової експертизи ОСОБА_7 науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В. М. Корецького НАН України від 29 квітня 2016 року № 126/50-е, щодо законодавства про боротьбу з корупцією дає можливість констатувати, що потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється лише наявність, існування приватного інтересу особи, що може вплинути на обєктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на обєктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень. Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчиненням дії, який повинен мати обєктивний вираз, а також часовий взаємозвязок між прийняттям рішення та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому.

Тобто відмінність між цими поняттями полягає в тому, що для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на обєктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що, по-перше, приватний інтерес наявний, по-друге, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, а по-третє, така суперечність не може вплинути, а реально впливає на обєктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.

Таким чином, для встановлення наявності факту прийняття рішення, вчинення чи не вчинення дії в умовах реального конфлікту інтересів та розмежування реального і потенційного конфлікту інтересів особа, яка здійснює правозастосовну діяльність, для кваліфікації рішення як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, має встановити наявність обовязкової сукупності таких юридичних фактів, як: 1) наявність у правопорушника факту приватного інтересу, який має бути чітко сформульований (артикульований) та визначений; 2) наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення; 3) наявність повноважень на прийняття рішення. 4) наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на обєктивність або неупередженість рішення.

Без наявності хоча б одного з фактів із цієї сукупності реальний конфлікт інтересів не виникає. Встановлення цих фактів має бути відображено в протоколі про адміністративне правопорушення, повязане з корупцією, та відповідно в постанові суду.

Аналогічна позиція викладена у розясненнях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі порушення повязані з корупцією» № 223-943/0/4-17 від 22 травня 2017 року.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Разом із тим у судовому засіданні прокурором не доведено, а судом не здобуто належних та допустимих доказів наявності у особи, що притягується до адміністративної відповідальності вчинення дій та прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів під час винесення 17 травня 2016 року процесуального рішення, а також неповідомлення у встановлених законом випадках ВРП чи НАЗК про наявність у неї реального конфлікту інтересів.

У протоколах про вчинення ОСОБА_2 адміністративних правопорушень взагалі не розкрито обєктивну сторону складу інкримінованих адміністративних правопорушень, конкретно не вказано, яким чином наявність протиріччя між приватним інтересом та службовими повноваженнями вплинуло на обєктивність прийнятого рішення, в чому саме проявляється, з чого воно випливає та чим підтверджується, адже вказані посилання прокурора не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, є голослівними і спростовуються дослідженими та проаналізованими у судовому засіданні матеріалами справи, як і посилання прокурора та УЗЕ у протоколах на те, що головуюча у судовому засіданні жодним чином не повідомляла присутніх осіб у залі судового засідання про притягнення за можливі факти неповаги до суду.

Також із протоколів про вчинення ОСОБА_2 адміністративних правопорушень не встановлено прямого і безпосередньо причинно-наслідкового зв'язку між тим, що ОСОБА_2 є потерпілою у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_4 та прийняттям рішення про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за прояв неповаги до суду, порядок якою витриманий відповідно до вимог ЦПК України.

Встановлені у судовому засіданні обставини та досліджені докази не дають можливості констатувати наявність усіх складових реального чи потенційного конфлікту інтересів при винесенні суддею постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за прояв неповаги до суду в рамках розгляду цивільної справи до особи, котра була вільним слухачем і жодного прямого відношення до сторін не мала, а відтак, на думку суду, і не повинна була повідомляти ОСОБА_7 суддів України про наявність у неї неіснуючого, вигаданого органом досудового розслідування конфлікту інтересів чи врегульовувати його іншим чином, зокрема самовідводом, а також не вживати заходів до порушників під час розгляду справи шляхом ухвалення постанови виключно в рамках та з дотриманням вимог ЦПК України, що виключає подію і склад правопорушення, передбаченого ч.1.ч2 ст. 172-7 КпАП України.

Неоднозначність підходів при вирішення питання врегулювання конфлікту інтересів у окремих категорій осіб, уповноважених на виконання функцій держави, свідчать про відсутність на законодавчому рівні однозначного та чіткого тлумачення розвязання конфлікту інтересів, що у даному випадку унеможливлює дійти суду переконання про наявність у діях ОСОБА_2 складів адміністративних правопорушень передбачених ч.1.ч.2. ст. 172-7 КпАП України.

Згідно ст. 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права.

Одним із принципів верховенства права є принцип правової визначеності (рішення Європейського суду з прав людини «Харитонов проти України» від 19 лютого 2009 року). Правова визначеність полягає у тому, щоб норми актів були зрозумілими, точними і гарантували, що ситуація та правовідносини будуть передбачуваними. У іншому випадку неможливо забезпечити однакове застосування положень законів, що унеможливлює необмежене їх трактування в правозастосовній практиці й неминуче призводить до сваволі.

Європейський суд неодноразово звертав увагу на необхідності дотримання принципу правової визначеності як одного з елементів верховенства права. Адже це є гарантією визнання правомірності чи неправомірності дій як державних службовців, так і окремих громадян (п.52 рішення у справі «Рябих проти Росії» заява 2003 року № 52854/99, а також п. 23 «Савінський проти України» № 6965/02, заява від 28 лютого 2006 року).

Аналогічний підхід випливає і зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Веренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, у якому суд зазначив, що відповідальність за порушення встановленого порядку не може наступати, якщо зазначений порядок не було достатньо чітко встановлено внутрішнім законодавством. Суд констатував, що за браком чітких та передбачуваних законів, що встановлюють певні правила, покарання осіб за порушення встановленого порядку суперечить ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, національні суди при розгляді справ зобовязані застосовувати Конвенцію та практику Суду, які є джерелом національного права в Україні.

Аналізуючи вищенаведені судові рішення та практику Європейського Суду з прав людини можна дійти висновку, що не будь-яка суперечність між особистими інтересами особи та її службовими повноваженнями створює конфлікт інтересів, оскільки можливий особистий інтерес особи та її службові чи представницькі повноваження можуть суперечити один одному. Конфлікт інтересів має місце лише тоді, коли зазначена суперечність фактично вплинула на обєктивність або неупередженість прийняття рішень, на вчинення чи не вчинення дій під час виконання наданих особі службових повноважень. Натомість, дії останньої входять до повноважень головуючого по справі та є превентивними заходами, які застосовуються для припинення протиправних дій осіб, що перебувають у залі судових засідань при розгляді справ та прийнятті рішень процесуального характеру в процесі здійснення правосуддя.

Вказаних обставин, як зазначалось вище прокурором, у судовому засіданні не доведено належними, допустимими та беззаперечними доказами і не вказано у протоколах про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

Крім того суд звертає увагу, що під час оформлення протоколів про адміністративне правопорушення уповноваженим на те органом не дотримано вимог Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, а також вимог ст. 256 КУпАП України, зокрема у протоколах про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не зазначено часу вчинення адміністративних правопорушень, у вступній частині даних протоколів не вірно зазначені статті, які інкримінують ОСОБА_2, зокрема вказано ч.1 ст. 172-1 КпАП України, котра жодного відношення до інкримінованих ОСОБА_2 дій не має. Крім того всупереч вимогам ст. 256 КпАП України у протоколах про адміністративні правопорушення не зазначено адресу потерпілої сторони, обставин ,які помякшують відповідальність порушника.

Судом також береться до уваги той факт, що ОСОБА_4, як особа щодо якої було застосовано заходи впливу до порушників у залі судового засідання після розгляду справи не оскаржував вказаної постанови суду, не звертався із скаргами до ВККС України щодо притягнення судді до відповідальності на неправомірні, на його думку, дії щодо заборони проведення відеозйомки під час розгляду справи.

Також суд звертає увагу на те, що УЗЕ та прокурор посилаються на рішення ОСОБА_7 суддів України за 2016-2017 роки, що розяснюють порядок врегулювання конфлікту інтересів, а також на методичні рекомендації з питань запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, котрі були прийняті після ухвалення ОСОБА_2 постанови про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності, що суперечить вимогам ст. 8 КпАП України.

Крім того відповідно до вимог ст. 269 КпАП України потерпілим є особа, якій адміністративним правопорушенням заподіяно моральну, фізичну або майнову шкоду.

Разом із тим суд не може погодитись і визнати потерпілою у даній справі саме ОСОБА_6, оскільки органом досудового слідства не наведено обставин, за яких діями ОСОБА_2Б, - ОСОБА_6 було заподіяно моральної шкоди, що полягала у душевних та психологічних моральних стражданнях під час притягнення її чоловіка до адміністративної відповідальності, будь-яких доказів цього не наведено та з чого воно випливає не зазначено. Натомість ОСОБА_6 у судовому засіданні під час проведення її чоловіком відеозйомки присутня не була, як і під час розгляду справи про його притягнення до адміністративної відповідальності. В матеріалах справи також відсутня заява ОСОБА_6М про залучення її до участі у даній справі в якості потерпілої чи заподіяння її будь-якої шкоди, не вказано її домашньої адреси та відсутні дані про ознайомлення її із протоколом про вчинення ОСОБА_2 корупційного правопорушення. Взагалі відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_6 відомо про наявність винесеної судом на її покійного чоловіка постанови якою його притягнуто до адміністративної відповідальності, тому суду незрозуміло, з яких саме підстав орган досудового розслідування зазначив ОСОБА_6 потерпілою у даній справі.

Крім того відповідно до вимог ч.3 ст. 38 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення за вчинення правопорушення повязаного з корупцією може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

Як встановлено у судовому засіданні рішення про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності було прийнято 17 травня 2016 року, тобто на час ухвалення даного рішення сплинув двохрічний строк визначений законом протягом якого особу можна притягнути до відповідальності за вчинені корупційні правопорушення.

Таким чином судом встановлено наявність двох обставин для закриття даного адміністративного провадження, однак закриття справи з підстав закінчення строків розгляду справи являється нереабілітуючою підставою, а тому, на думку суду, при наявності двох підстав для закриття провадження, суд вважає за необхідне закрити справу саме за відсутності події та складу правопорушення, що відповідатиме інтересам особи, яку притягують до відповідальності та повністю відновить порушенння її прав та законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, яка є нормою прямої дії, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно із п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх повній сукупності, вивчивши матеріали справи, враховуючи відсутність фактів, які б доводили вину ОСОБА_2, суд приходить до висновку, що в її діях відсутні склади адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП у звязку із чим провадження слід закрити в звязку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі наведеного, керуючись п.1 ст. 247, ст.ст. 172-7, 251, 254, 257, 283, 284 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження в справі про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_2 зач. 1 та ч.2 ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити у звязку з відсутністю в її діях події і складу адміністративних правопорушень.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Тернопільської області через Підволочиський районний суд Тернопільської області.

Суддя підпис

копія вірна:

Суддя Підволочиського районного суду

Тернопільської області ОСОБА_8