Іллічівський районний суд м.Маріуполя
Справа № 264/3040/18
ПОСТАНОВА

03.08.2018 р. м. Маріуполь

Суддя Іллічівського районного суду м. Маріуполя Кузнецов Дмитро Володимирович, розглянувши матеріали, які надійшли з Управління Укртрансбезпеки у Донецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, працюючого водієм у ТОВ «Грація», який мешкає в АДРЕСА_1, за ч. 1 ст. 164 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

05 червня 2018 року до суду надійшов матеріал про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП, в якому зазначено, що 03 червня 2018 року о 17 год. 30 хв. на 221 км + 980 м автодороги Слов'янськ-Донецьк-Маріуполь ОСОБА_1 на автомобілі НОМЕР_2 здійснював провадження господарської діяльності, а саме надавав послуги з перевезення вантажу за маршрутом Харків-Маріуполь без реєстрації як субєкт господарювання та без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

ОСОБА_1 надіслав до суду письмові пояснення, в яких просив закрити провадження у справі у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП. Вказував, що перевізником вантажу є фізична особа підприємець ОСОБА_2, що зазначено у вантажній декларації. Наполягав на тому, що він є лише водієм та не займається господарською діяльністю, а виконував лише трудові обовязки.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку про необхідність закриття провадження у справі внаслідок відсутності складу і події правопорушення з наступних підстав.

17 липня 1997 року Верховна Рада України ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства України, і підлягає застосуванню нарівні з національним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

В контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (Заява N 7460/03) правопорушення, яке розглядаються, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

ОСОБА_1 ставиться у провину провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб'єкта господарювання та без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону.

Так, відповідальність за ч.1 ст.164 КУпАП передбачена за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб'єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування, а так само без одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).

З аналізу наведених норм слідує, що для звинувачення особи у вчиненні зазначеного правопорушення необхідно, перш за все, встановити факт провадження нею господарської діяльності без державної реєстрації як суб'єкта господарювання, а також без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності. Господарська діяльність передбачає надання безпосередніх підприємницьких послуг з перевезення вантажу, а не виконання трудових обовязків.

Так, до матеріалів справи додана копія товаротранспортної накладної СА-ХА/МЛА-005649 від 03.06.2018 року, з якої вбачається, що автомобільний перевізник ОСОБА_2 на автомобілі «DAF-005649», державний номерний знак НОМЕР_3 здійснює міжміські перевезення, при цьому ОСОБА_1 у накладній зазначений у якості водія.

Також в матеріалах справи мається договір оренди транспортного засобу № 06/С-17 від 01.06.2017 року, предметом якого є саме автомобіль НОМЕР_2, орендарем є ТОВ «Торгівельний будинок «Грація».

Згідно договору суборенди транспортного засобу з екіпажем (водієм) від 01.07.2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 отримав у суборенду зазначений вище транспортний засіб ТОВ «Торгівельний будинок «Грація» разом із водієм, який обслуговував даний автомобіль.

Одночасно в матеріалах справи мається низка угод, за умовами яких між господарськими підприємствами та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 в рамках здійснення останнім підприємницької діяльності укладались договори про надання послуг перевезення.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Дійсно, ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець (свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця № 562497), а також одним із видів економічної діяльності, яку він здійснює, є вантажний автомобільний транспорт та інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.

У свою чергу згідно наказу директора ТОВ «Торгівельний будинок «Грація» № 3-К від 03.12.2012 року ОСОБА_1 з 03.12.2012 року прийнято на роботу у ТОВ «Торгівельний будинок «Грація» на посаду водія-експедитора, де останній працює по теперішній час (довідка від 07.06.2018 року).

В ході розгляду справи доводи ОСОБА_1 про те, що господарською діяльністю займається ОСОБА_2, а він лише є водієм, спростовані не були.

За субєктивною стороною стаття 164 КУпАП полягає у порушенні провадження господарської діяльності саме особою, яка її здійснює. Такою особою може бути фізична особа, або фізична особа-підприємець, яка безпосередньо в даному випадку надає послуги з перевезення. Не може бути зазначеним субєктом відповідальності водій, який виконує трудові обовязки та оформлений належним чином.

Натомість, надані стороною обвинувачення матеріали не містять достатніх даних у підтвердження того факту, що саме ОСОБА_1 03 червня 2018 року на автомобілі НОМЕР_2 здійснював господарську діяльність без державної реєстрації як суб'єкт господарювання та без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону.

З огляду на викладене, автором протоколу неправильно визначено субєкта правопорушення.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібермон проти Франції», Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обовязковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення».

Згідно ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи зазначену практику Європейського суду з прав людини та презумпцію невинуватості, передбачену статтею 62 Конституції України, в матеріалах справи відсутні будь-які переконливі та достовірні докази провадження ОСОБА_1 господарської діяльності без державної реєстрації як суб'єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, не надані такі докази і в ході судового розгляду, що виключає подію і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю внаслідок відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, суд не знаходить підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП України через відсутність в його діях складу і події даного адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 247 п. 1, 283, 284 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП закрити, внаслідок відсутності складу і події адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена в Апеляційний суд Донецької області протягом 10 днів через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області.

Суддя: Д. В. Кузнецов