Справа № 591/7290/17 Провадження № 3/591/54/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2018 року м. Суми

Суддя Зарічного районного суду м. Суми Сибільов О.В., за участю секретаря Дячук Ю.О., прокурорів Спусканюка Р.Ю. та Ковтуна В.М., захисника особи, що притягується до адміністративної відповідальності адвоката ОСОБА_1, особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, розглянувши матеріали, які надійшли від Департаменту захисту економіки Національної поліції України, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_4, проживає пр-т Козацький, 43), гр-на України, працюючого заступником прокурора Сумської області,

за скоєння правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП,

В С Т А Н О В И В :

Згідно протоколу, ОСОБА_2 обіймаючи посаду заступника прокурора Сумської області, відповідно пп. «е» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» (далі Закон) як субєкт відповідальності за порушення, повязані з корупцією, всупереч п.п. 7, 8 ч. 1 ст. 46 Закону, подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік, в якій подав завідомо неправдиві відомості, які відрізняються від достовірних на понад сто прожиткових мінімумів для працездатних осіб встановлених на 01 січня 2016 року, а саме в розділах 11 та 12 декларації не вказав інформацію про яку йому було відомо щодо отриманого доходу від продажу дружиною автомобіля «Тойота Камрі» та фінансового зобовязання ОСОБА_3 перед його дружиною.

За цим фактом 18 грудня 2017 року відносно ОСОБА_2 за ч. 4 ст. 172-6 КУпАП було складено протокол про адміністративне правопорушення № 182/2017.

Заслухавши сторони у справі, дослідивши надані до протоколу матеріали та матеріали витребуваної справи про адміністративне правопорушення № 591/3645/17, суд приходить наступних висновків.

В судовому засіданні ОСОБА_2 вину в інкримінованому правопорушенні не визнав та пояснив, що дійсно його дружиною було продано наведений автомобіль, кошти за який передавались в подальшому частками. Вважаючи, що за наведений період у нього не було підстав вважати вказаний правочин таким, що надавав йому дохід (коштів по ньому в 2015 році ні він ні дружина не отримували), а також тому, що фактично він коштів ОСОБА_3 не позичав, тому вважає, що і не повинен був декларувати вчинення таких дій, але зазначив про цей автомобіль в своїй декларації за 2015 рік, оскільки в 2015 році дружина ним користувалась.

Пояснення ОСОБА_2 щодо вчиненого стосовно автомобіля «Тойота Камрі» правочину та розрахунку за нього підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Крім того, судовим рішенням від 25 липня 2017 року у справі № 591/3645/17 за адміністративним протоколом від 12 липня 2017 року, складеним відносно ОСОБА_2 за ч. 4 ст. 172-6 КУпАП щодо порушення ним п.п. «б» п. 3 ч. 1 ст. 46 Закону при зазначенні вказаного автомобіля в розділі 6 декларації, встановлено, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад вказаного адміністративного правопорушення, в звязку з недоведеністю вини особи у вчиненому діянні (рішення суду набрало законної сили).

Також цим рішенням підтверджені фактичні обставини переоформлення автомобіля та домовленість між сторонами про спосіб та порядок сплати коштів за нього.

Вирішуючи питання щодо наявності або відсутності в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, суд виходить з таких міркувань.

Обєктивна сторона діяння, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, полягає в поданні завідомо недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання, зокрема, функцій держави.

Враховуючи, що ця норма є бланкетною і назва самої статті звучить як «Порушення вимог фінансового контролю», то в провину особі можливо інкримінувати лише подання ним тих недостовірних відомостей, які застережені виключно в ст. 46 Закону і лише в межах вимог цієї норми.

Іншими словами, можливість притягнення особи до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП зумовлена виключно порушенням певного обовязку (а не права) застереженого у відповідній нормі Закону України «Про запобігання корупції», якою в цій ситуації є ст. 46, що встановлює перелік інформації, що зазначається в декларації та зобовязує декларанта вносити ті чи інші відомості до декларації.

З аналізу ст. 46 Закону вбачається, що пункти з 1 по 6 частини 1 цієї норми встановлюють обовязок наведення інформації в декларації стосовно як субєкта декларування так і членів його сімї, а пункти 7 та 8, порушення яких є обовязковою складовою обєктивної сторони інкримінованого в провину ОСОБА_2 діяння, вимог стосовно обовязку зазначення в декларації саме в цих пунктах інформації стосовно членів сімї норма не містить, а відтак виключена можливість констатації факту порушення цих норм Закону та як наслідок можливість притягнення особи до відповідальності в контексті ч. 4 ст. 172-6 КУпАП.

Помилковим на думку суду є твердження стосовно того, що ОСОБА_2 в цій частині порушено Рішення НАЗК № 3 від 10 червня 2016 року, яким затверджено форму декларації на виконання ч. 1 ст. 45 Закону, оскільки по-перше, ОСОБА_2 порушення цієї норми не інкримінується (згідно змісту протоколу), як і не звинувачується він в порушенні форми декларації, а по-друге в провину особі в розумінні ч. 4 ст. 172-6 КУпАП можливо інкримінувати виключно порушення норми Закону України «Про запобігання корупції», а не рішення НАЗК (що до речі і відсутнє в складеному відносно ОСОБА_2 протоколі), оскільки лише ст. 46 Закону закріплює перелік інформації, що зазначається в декларації, яку слід оцінювати на предмет її достовірності.

Наведена позиція суду узгоджується з закріпленим в практиці Європейського суду з прав людини принципом правової визначеності, згідно якого «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку», а крім того «Конвенція вимагає, щоб усе право було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія» (рішення у справах «Новік проти України», «Єлоєв проти України», «Стіл та інші проти Сполученого королівства»).

Наявність порушення в цій ситуації згаданого принципу правової визначеності вбачається і з самого факту складання другого протоколу (після закриття провадження у справі судом за попереднім протоколом) з приводу тих же обставин, повязаних з вчиненням родиною ОСОБА_2 правочину щодо згаданого автомобіля.

Відтак, в діях ОСОБА_2 відсутня обєктивна сторона діяння в контексті приписів п.п. 7, 8 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» та ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, а тому і відсутній склад наведеного адміністративного правопорушення.

Вважаючи відсутнім склад адміністративного правопорушення, суд виходить і з недоведеності в діях ОСОБА_2 субєктивної сторони інкримінованого діяння, що вбачається з наступного.

Ч. 4 ст. 172-6 КУпАП характеризується завідомістю внесення до декларації недостовірних даних, тобто умисною формою вини, коли особа усвідомлювала протиправний характер свого діяння, передбачала його шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала їх настання (ст. 10 КУпАП).

В той же час, суду не надано жодного доказу на підтвердження зазначеного, оскільки завідомість вчинення порушення, в розумінні ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, повинна бути зумовлена будь-якими твердженнями чи обставинами, які в своїй сукупності доводять обізнаність особи щодо вимог вносити (чи не вносити) певну інформацію до декларації та обґрунтовували б внесення саме недостовірних даних до декларації з якою-небудь неправомірною (незаконною) метою (небажання розкривати свої статки, намір ухилитись від сплати податків чи зборів, незаконність джерел походження майна тощо), доказів чому суду наведено не було.

Вчинення ж вказаних дій в контексті завідомості внесення недостовірних даних є нелогічним та сумнівним по відношенню саме до ОСОБА_2, як особи, що впродовж тривалого часу працює в правоохоронних органах на різних посадах, має досвід з продажу та оформлення автотранспорту, а отже він обізнаний про можливості відстеження вчинення таких дій, і при всьому наведеному він все одно зазначає в декларації як власність дружини вказаний автомобіль, що переконливо говорить про відсутність у нього умислу на внесення саме недостовірних даних в декларації, а в більшій мірі доводить наявність або методологічної помилки або невірного розуміння обставин переоформлення автомобіля та розрахунку за нього в співвідношенні з нормами Закону України «Про запобігання корупції».

Таким чином, за відсутності доказів зворотнього та приймаючи до уваги принципи, закріплені в ст. 129 та ч. 2 ст. 62 Конституції України, на думку суду в діях ОСОБА_2 відсутня і субєктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП.

Приймаючи рішення у цій справі, суд вважає за необхідне зауважити і про те, що з досліджених судом матеріалів справи № 591/3645/17 по попередньому протоколу складеному відносно ОСОБА_2 за цими ж подіями стосовно переоформлення зазначеного автомобіля, органам, що проводили перевірку за цим фактом, та які уособлюють державу в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було достеменно відомо про обставини, наведені і в цьому протоколі про адміністративне правопорушення, що також підтвердив в судовому засіданні опитаний в якості свідка оперуповноважений ДЗЕ НП України ОСОБА_6, який до речі складав і попередній наведений протокол. При цьому доказів тому, що правоохоронні органи були позбавлені можливості повно, всесторонньо та обєктивно зясувати ці обставини при складанні попереднього протоколу, суду надано не було.

Суд же в свою чергу, за приписами ст.ст. 7, 254, 279 КУпАП, розглядає справу про адміністративне правопорушення виключно в межах протоколу та щодо особи, відносно якої він складений.

З наведеного слід зробити висновок про те, що невірне та неповне зясування обставин справи при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, за умови обізнаності відповідного органу держави про суттєві обставини справи та наявності можливості їх належної перевірки та зясування, не виключають можливості порушення ч. 1 ст. 4 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно вимог якої нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в порядку кримінального провадження (яке в розумінні практики ЄСПЛ ототожнюється з провадженням в справах про адміністративні правопорушення) під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

При цьому малоймовірною є можливість застосування принципу, зазначеного в ч. 2 вказаної норми, з огляду на обізнаність держави (в особі відповідних органів, що проводять перевірку при складанні протоколу), про всі наведені судом суттєві обставини справи, які вже не можуть вважатись новими або нововиявленими фактами, які могли б вплинути на результати розгляду справи.

Про це також наголошувалось в рішеннях ЄСПЛ, зокрема в рішенні «ОСОБА_7 проти України», коли перше засудження заявника стосувалось деяких дій заявника, вчинених у межах більш широкого безперервного діяння, охопленого тим самим наміром. Таке виокремлення дій із більш широкого контексту вбачається невиправданим, особливо, коли працівники міліції мали можливість належним чином та негайно оцінити обставини справи. Також в цій справі суд констатував, що національні органи влади продублювали кримінальні провадження, які стосувалися одних і тих самих фактів, в порушення принципу «non bis in idem».

Надані до протоколу докази копія електронної декларації ОСОБА_2 за 2015 рік, копія попереднього судового рішення, а також сам протокол № 182/2017, не спростовують наведених висновків суду та не доводять в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, а тому приймаючи до уваги все вищевикладене, провадження в справі належить закрити, в звязку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ч. 4 ст. 172-6, ст.ст. 247, 284 КУпАП суддя

П О С Т А Н О В И В :

Закрити провадження по справі відносно ОСОБА_2 за ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, в зв'язку з відсутню складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми протягом 10 днів з дня її винесення.

Суддя О.В. Сибільов