Справа № 638/4892/18
Провадження № 3/638/1725/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2018 року

Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Грищенко І.О. , розглянувши адміністративний матеріал, що надійшов із Департаменту захисту економіки Національної поліції України відносно:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,громадянина України, місце роботи (проходження служби) :Державне підприємство Український державний проектний інститут«Укрміськбудпроект» на посаді заступника директора з економічних питань, зареєстрованого та який фактично проживає за адресою:м. Харків, АДРЕСА_1,

про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП ,

ВСТАНОВИВ:

16 квітня 2018 року до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшов адміністративний матеріал із Департаменту захисту економіки Національної поліції України відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно даних протоколу про адміністративне правопорушення, повязане з корупцією від 12 квітня 2018 року , який складено оперуповноваженим УЗЕ в Харківській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України ОСОБА_2, ОСОБА_1, будучі заступником директора з економічних питань Державного підприємства Український державний проектний інститут «Укрміськбудпроект» субєктом декларування, згідно з підпунктом «в» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року субєктом відповідальності за правопорушення, повязані з корупцією, несвоєчасно подав декларацію перед звільненням, особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, чим вчинив правопорушення, повязане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. Так, згідно наказу № 32/к від 30.03.2017 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади за власним бажанням, за взаємною домовленістю, з припиненням державної служби, про що завірив власним підписом 30.03.2017 р.. У відповідності до підпункту «в» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону № 1700-VII державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування віднесено до субєктів на яких поширюється дія цього Закону. На виконання вимог частини 2 статті 45 Закону, ОСОБА_1, будучі заступником директора з економічних питань Державного підприємства Український державний проектний інститут «Укрміськпроект», несвоєчасно подав декларацію перед звільненням на сайт Національного агентства з питань запобігання корупції, а саме 26 квітня 2017 року. Фактичним моментом виявлення вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, передбаченого частиною 1 статті 172-6 КУпАП, є дата складення даного протоколу.

Особа, відносно якої складно протокол про вчинення адміністративного правопорушення, - ОСОБА_1, в суді вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не визнав.

Захисник особи, відносно якої складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, ОСОБА_3 надав до суду заперечення та просив закрити провадження у справі відносно ОСОБА_1 у звязку з тим, що відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Прокурори Кіншакова Н.В. та Мєльничук О.А. в суді підтвердили обставини, викладені в протоколі про вчинення адміністративного правопорушення відносно ОСОБА_1, вважали, що в діях особи, відносно якої складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, вислухавши пояснення учасників справи про адміністративне правопорушення, суд встановив наступне.

Відповідно до вимог статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно вимог статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суддя також повинен з'ясувати мотив і характер вчиненого діяння, повноваження особи, яка його вчинила, наявність причинного зв'язку між діянням і виконанням останньою службових (посадових) повноважень, а у відповідних випадках - мети правопорушення.

Відповідно до статей 251, 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Статтею 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що субєкти декларування - особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пунктах 4 і 5 частини першої статті 3 цього Закону, інші особи, які зобовязані подавати декларацію відповідно до цього Закону.

Згідно підпункту «в» пункту 1 ст. 3 Закону, субєктами, на яких поширюється дія цього Закону, є, зокрема, державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну службу» державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо повязані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно положень ч. 1 та ч. 2 ст. 6 вказаного Закону посади державної служби в державних органах поділяються на категорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень і необхідних для їх виконання кваліфікації та професійної компетентності державних службовців. Встановлюються такі категорії посад державної служби: 1) категорія "А" (вищий корпус державної служби) - посади: Державного секретаря Кабінету Міністрів України та його заступників, державних секретарів міністерств; керівників центральних органів виконавчої влади, які не є членами Кабінету Міністрів України, та їх заступників; керівників апаратів Конституційного Суду України, Верховного Суду, вищих спеціалізованих судів та їх заступників, керівників секретаріатів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та їх заступників, Голови Державної судової адміністрації України та його заступників;

Статтею 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» визначено, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок бюджету.

Посадами в органах місцевого самоврядування є виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним міським головою, головою районної, районної у мсті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Згідно підпункту «а» та підпункту «в» пункту 2 частини 1 Закону України «Про запобігання корупції» особами, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, є:

а) посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті;

в) представники громадських обєднань, наукових установ, навчальних закладів, експертів відповідної кваліфікації, інші особи, які входять до складу конкурсних комісій, утворених відповідно до Закону України "Про державну службу", Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", Громадської ради доброчесності, утвореної відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", громадських рад, рад громадського контролю, що утворені при державних органах та беруть участь у підготовці рішень з кадрових питань, підготовці, моніторингу, оцінці виконання антикорупційних програм, і при цьому не є особами, зазначеними у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої цієї статті.

Закон України «Про запобігання корупції» не визначає поняття «посадової особи».

У Розясненнях щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю, затверджених Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 11 серпня 2016 р. № 3 (із змінами, внесеними рішенням Національного агентства від 06.09.2016 № 18, від 30.09.2016 № 57, від 03.11.2016 № 106, від 13.01.2017 № 24, від 22.02.2017 № 59 від 16.03.2017 № 85, від 02.02.2018 № 118), вказується, що під «посадовими особами юридичних осіб публічного права» (відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 3 Закону) слід розуміти працівників юридичних осіб публічного права, які наділені посадовими повноваженнями здійснювати організаційно-розпорядчі чи адміністративно - господарські функції. Визначальним при цьому є обсяг функцій (обовязків) відповідного працівника.

При визначенні посадової особи державного чи комунального підприємства слід враховувати положення ч. 3 ст. 65 Господарського кодексу України, якою визначено, що керівник підприємства, головний бухгалтер, член наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визначені й інші особи.

Таким чином, згідно вимог підпункту «а» пункту 2 частини 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» та ч. 3 ст. 65 Господарського кодексу України, субєктами декларування у державних чи комунальних підприємствах є керівник підприємства, головний бухгалтер, член наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту. Крім того, статутом підприємства посадовими особами можуть бути визначені й інші особи.

Згідно ст. 1 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» наукова (науково-дослідна, науково-технологічна, науково-технічна, науково-практична) установа (далі - наукова установа) - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми та форми власності, утворена в установленому законодавством порядку, для якої наукова та (або) науково-технічна діяльність є основною.

Субєктами наукової і науково-технічної діяльності згідно положень ст. 4 цього Закону є наукові працівники, науково-педагогічні працівники, аспіранти, адюнкти і докторанти, інші вчені, наукові установи, університети, академії, інститути, музеї, інші юридичні особи незалежно від форми власності, що мають відповідні наукові підрозділи, та громадські наукові організації.

Держане підприємство Український державний проектний інститут «Укрміськбудпроект» (ІК 02497980) є державним підприємством, господарським субєктом. Основним видом діяльності підприємства є: Код КВЕД 18.14 Брошурувально-палітурна діяльність і надання повязаних із нею послуг; Код КВЕД 52.10 Складське господарство; Код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; Код КВЕД 71.11 Діяльність у сфері архітектури (основний); Код КВЕД 71.12 Діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; Код КВЕД 74.90 Інша професійна, наукова та технічна діяльність; Код КВЕД 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель.

Таким чином, ДП Український державний проектний інститут «Укрмісьбудпроект» згідно приписів ст. 1 та ст. 4 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» не відноситься до наукових установ.

Основним видом діяльності цього підприємства є діяльність у сфері архітектури, а тому працівники (представники) не є тими особами, які згідно підпункту «в» пункту 2 частини 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Матеріали справи та Протокол про адміністративне правопорушення, який складено оперуповноваженим УЗЕ в Харківській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України ОСОБА_2М, не містять даних про те, що ОСОБА_1 має статус державного службовця чи посадової особи органу місцевого самоврядування, про що вказується в тексті протоколу.

Крім того, матеріали справи також не містять даних про обсяг функцій та обовязків ОСОБА_1 (колишнього заступника керівника державного підприємства), що відповідно до Розяснень щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю, затверджених Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 11 серпня 2016 р. № 3, є визначальним при вирішенні питання про здійснення чи не здійснення ним організаційно-розпорядчих чи адміністративно- господарських функцій.

Таким чином, особою, яка склала протокол, не доведено, що ОСОБА_1 є субєктом декларування і на нього розповсюджується дія Закону України «Про запобігання корупції» щодо подання декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 172-6 КУпАП відповідальність настає у разі несвоєчасного подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, при цьому суб'єктом правопорушень у цій статті є особи, які відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону України "Про запобігання корупції" зобов'язані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобіганню корупції» №1700-VII від 14.10.2014 року корупція - це використання особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей.

Правопорушення, повязане з корупцією діяння, що не містять ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна ( умисна або необережна) дія чи бездіяльність, що посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Таким чином, вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного правопорушення, крім іншого, необхідно враховувати наявність суб'єктивної сторони даного правопорушення, яка, виходячи із визначення поняття корупційного правопорушення, викладеного в ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», завжди характеризується умисною формою вини, тобто, з врахуванням положень ст. 1 цього Закону, сутність порушення фінансового контролю полягає в тому, що особа, яка за законом зобов'язана задекларувати свої доходи, своєчасно подати декларацію та повідомлення про суттєві зміни, прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети. А тому орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення, повинен довести наявність в діях особи умислу на несвоєчасне подання декларації.

Доведення достатніми доказами обставин чітко визначеної форми вини та мети вчинення особою правопорушення є обовязковим для особи, уповноваженої на складення протоколу, оскільки відсутність доказів таких обставин свідчить про відсутність складу адміністративного правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» (із змінами, внесеними Законом № 1975-VIII від 23.03.2017 року, який набрав чинності з 30 березня 2017 року) особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, пункту 5 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Особи, які припинили діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3, зобовязані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Отже, частиною 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» для осіб, які припиняють діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування не встановлено строку подання декларацію особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Законом встановлений лише строк подання декларації для осіб, які припинили свою діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність - наступного року після припинення діяльності.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо особливостей фінансового контролю окремих категорій посадових осіб» від 23.03.2017 року № 1975-VIII від 23.03.2017 року, який набрав чинності з 30 березня 2017 року, було продовжено до 1 травня 2017 року строк подання щорічної декларації для осіб, які відповідно до цього Закону подають таку декларацію вперше".

Таким чином, Законом України «Про запобігання корупції» не встановлені конкретні строки подання декларації для осіб, які припиняють діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а лише вказується період, за який така декларація повинна бути подана (не охоплений раніше поданими деклараціями).

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року суд зазначив, що відповідальність за порушення встановлено порядку не може наступати, якщо зазначений порядок не було достатньо чітко встановлено внутрішнім законодавством.

У судовому рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року (скарга № 10465/83) зазначено, що будь-яка норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію.

Закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформульованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість регулювати свою поведінку аби бути здатними - за потреби, за відповідної консультації передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою його дія (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Газета "TheSundayTimes" проти Сполученого Королівства (N 1)" від 26 квітня 1979 року, "Реквеньї проти Угорщини" [ВП], заява N 25390/94, п. 34, ECHR 1999-III; "Ротару проти Румунії" [ВП], заява N 28341/95, п. 55, ECHR 2000-V; та "Маестрі проти Італії"[ВП], заява N 39748/98, п. 30, ECHR 2004-I).

В контексті практики вказаного суду, зокрема у рішенні від 20 жовтня 2011 року «Рисовський проти України» ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовний спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обовязок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Згідно з пунктом 71 вказаного рішення державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникнути виконання своїх обовязків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди при розгляд справ зобовязані застосовувати Конвенцію та практику Суду, які є джерелом національного права.

Згідно з наказом директора ДП Український державний проектний інститут «Укрмісьбудпроект» № 32-к від 30.03.2017 року «Про припинення трудового договору» ОСОБА_1 був звільнений з посади заступника директора з економічних питань за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Після звільнення в період з 12.04.2017 року по 25.04.2017 року знаходився на амбулаторному лікуванні з діагнозом інфекційний коньюктивит.

26 квітня 2017 року ОСОБА_1 відповідно до вимог ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» подав декларацію осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік та декларацію за період з 01 січня 2017 року по 30 березня 2017 року у строк до 1 травня 2017 року, як визначено Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо особливостей фінансового контролю окремих категорій посадових осіб» від 23.03.2017 року № 1975-VIII від 23.03.2017 року, який набрав чинності з 30 березня 2017 року.

Таким чином, особою, яка склала протокол, не доведено, що ОСОБА_1 мав намір та мету на уникнення від подання декларацій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Дії ОСОБА_1 не мали умисного характеру, протокол та матеріали справи не містять даних про наявність корупційного інтересу щодо вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Проте, діяння, передбачені ст. 172-6 КУпАП, є діяннями з формальним складом, які можуть бути вчинені тільки умисно.

В протоколі про адміністративне правопорушення, складеному відносно ОСОБА_1, відсутні будь-які дані про форму вини, в даному випадку наявність прямого умислу, а матеріали справи не містять відомостей, які б вказували на те, що він, подавши згідно вимог ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» декларації за 2016 рік вперше та за період з 01.01.2017 р. по 30.03.2017 року, мав умисел на порушення вимог фінансового контролю чи переслідував будь-який корупційний інтерес.

В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.05.2017 р. за № 223-943/0/4-17 вказується, що субєктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч.1 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом.

Згідно з ч.2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, провадження по справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, провадження по справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Суддя, повно та всебічно дослідивши адміністративний матеріал, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, дійшов висновку про те, що справа підлягає закриттю на підставі частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ст. 247, 283, 284 КУпАП,- суддя

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова. Постанова набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови.

Суддя: І.О.Грищенко