Провадження № 33/4808/130/18
Категорія ч. 1 ст. 130 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Хоростіль Р. В.
Суддя-доповідач Повзло
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду Повзло В.В., за участю фахівця в галузі права - ОСОБА_2, що діє в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3, на постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.10.2018 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає по АДРЕСА_1,

визнано винуватим та притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. Цією ж постановою стягнуто судовий збір, -

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить постанову суду скасувати, у зв'язку із порушенням норм матеріального і процесуального права, провадження по справі закрити, у зв'язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. В обґрунтування своїх доводів апелянт посилається на порушення працівниками поліції вимог ст. 266 КУпАП та інших нормативно-правових актів щодо порядку направлення водіїв для проведення огляду на стан сп'яніння, оскільки його не було направлено до медичного закладу для цього, незважаючи на те, що він висловив свою незгоду з результатами огляду. Вважає, що у зв'язку із зазначеними порушеннями, вказаний огляд, згідно приписів ч. 5 ст. 266 КУпАП, є недійсним. Посилається на те, що жодних доказів того, що він керував транспортним засобом в час вказаний у протоколі про адміністративне правопорушення здобуто не було, свідки не підтвердили цього факту. Також вказує на те, що його не було відсторонено від керування транспортним засобом, що викликає сумніви у апелянта, щодо наявності в його діях складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення. На думку апелянта, протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки в ньому належним чином не визначено місце начебто вчинення ним правопорушення, а саме номеру будинку. Стверджує, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, свідків не було, проте відомості щодо них внесені в протокол, а також відсутні дані про блокування або тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водія від керування тощо, що, на думку апелянта, свідчить про неналежність та недопустимість вказаного протоколу як доказу по справі. Вказує, що суд першої інстанції, у порушення вимог ст. 268 КУпАп та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розглянув справу у його відсутність, незважаючи на наявність заяви про перенесення слухання по справі на інший час, з метою виклику свідків. Зокрема зазначає, що розгляд справи відбувся у його відсутності, що є порушенням його прав. що позбавило його можливості давати пояснення, заявляти клопотання. Тим самим, суд при розгляді даної справи відступив від принципів повноти та об'єктивності судового розгляду, порушив його право на захист у відповідності до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вважає, що суд першої інстанції спрощено підійшов до розгляду справи за його обвинуваченням.

Постановою судді встановлено, що ОСОБА_3 09.09.2018 року о 02-35 год. по вул. Мазепи в м. Івано-Франківськ керував транспортним засобом Opel Calibra номерний знак НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп'яніння, а саме: характерний запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода, порушена мова. Пройти огляд на стан алкогольного сп'яніння на місці за допомогою Drager чи в медичному закладі ОНД відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В судове засідання апеляційного суду з'явився фахівець в галузі права - ОСОБА_2, що діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_3, якому роз'ясненні права, передбачені ст. 271 КУпАП.

Заявив клопотання про допит свідків, яке після перегляду відеофайлу, було відхилене, оскільки факт наявності свідків, так і хід оформлення протоколу детально та послідовно відображено на відтвореному диску.

В судове засідання не з'явилась особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_3, якого належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи. Зі слів фахівця в галузі права - ОСОБА_2, з'ясовано, що ОСОБА_3 відомо про час розгляду справи, проте у зв'язку із зайнятістю він не може прибути у судове засідання, просив розглянути справу у його відсутність.

Враховуючи наведене, вважаю за можливе розглянути справу за апеляційною скаргою особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, у його відсутності.

Під час апеляційного розгляду, ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній, просив постанову судді скасувати та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши доводи апелянта, доходжу висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

В своїй апеляційній скарзі особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 посилається на те, що суд першої інстанції розглянув справи у його відсутність, незважаючи на наявність його заяви щодо перенесення розгляду на інший час, чим було порушено його право на захист.

Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, звертаю увагу на те, що право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у розгляді справи є беззаперечним і випливає з вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відповідно до якої, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Між тим, як вбачається з постанови суду першої інстанції, свої висновки щодо розгляду справи у відсутності особи, що притягається до адміністративної відповідальності, суддя мотивував наступним чином: «ОСОБА_3 в судове засідання 26.09.2018 року не з'явився, подав заяву про перенесення слухання справи у зв'язку із зайнятістю (відрядженням по роботі), у зв'язку з чим розгляд справи було відкладено на 11.10.2018 року. В судове засідання 11.10.2018 року ОСОБА_3 повторно не з'явився, подав клопотання про необхідність залучення у справі захисника, у зв'язку з чим розгляд справи було відкладено на 26.10.2018 року. 23.10.2018 року ОСОБА_3 ознайомлювався з матеріалами справи, про що свідчить відповідна письмова заява з відміткою про ознайомлення та отримання копії відеозапису. В судове засідання 26.10.2018 року ОСОБА_3 вкотре не з'явився, подав клопотання про виклик і допит свідків, в задоволенні якого було відмовлено у зв'язку з його безпідставністю, так як у справі є достатньо доказів для розгляду її по суті».

За вказаних вище обставин, суд першої інстанції, керуючись ст. 268 КУпАП, дійшов висновку що справу можна розглянути у відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на підставі наявних у справі доказів.

Вважаю вказані висновки судді суду першої інстанції такими, що відповідають як вимогам ст. 268 КУпАп, так й ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, оскільки процесуальна поведінка особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, свідчить про зловживання ним правом на відкладення розгляду справи.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, під зловживанням правом, як матеріальним, так і процесуальним, необхідно розуміти таке його використання, яке спрямоване на боротьбу із закладеним у ньому ж позитивним регулятивним потенціалом, в тому числі, що суперечить принципу правової визначеності.

В своєму рішенні по справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії», Європейський суд з прав людини вказав на те, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що його безпосередньо стосуються, утримуватися від використання методів, які пов'язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи те, що справу неодноразово було відкладено за клопотанням особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, а з поданого ним клопотання від 24.10.2018 року (а.п. 23) вбачається, що останньому достеменно було відомо, що справа призначена до судового розгляду на 26.10.2018 року о 09-10 год., свідчить про те, що ОСОБА_3 зловживає своїм правом щодо відкладення розгляду, оскільки він, в черговий раз, просить суд першої інстанції відкласти слухання на інший час з метою виклику та допиту свідків.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що відповідно до ст. 38 КУпАП, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, тобто перенесення судового засідання на інший час, не вплинуло б на вказані строки, оскільки адміністративне правопорушення було вчинене 09.09.2018 року, а останнім днем накладення стягнення, у разі визнання особи винуватою, - 09.12.2018 року, не є безумовною підставою для задоволення неодноразових клопотання останнього про перенесення слухання по справі за його обвинуваченням на інший час, оскільки, окрім цього, діючим законодавством, зокрема ст. 277 КУпАП, встановлені певні часові межі для розгляду справ про адміністративне правопорушення, а саме у 15-денний строк з дня одержання протоколу про адміністративне правопорушення.

Право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у розгляді справи є беззаперечним і випливає з вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

З урахуванням викладеного, вважаю, що суд першої інстанції, розглядаючи справу у відсутність ОСОБА_3 діяв в межах наведених вище норм, та порушень закону, в частині того, що останній був позбавлений можливості реалізувати в суді передбачені законом (ст. 268 КУпАП) права, якими наділена особа, котра притягається до адміністративної відповідальності, й зокрема права давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, користуватися юридичною допомогою тощо, не вбачаю.

Стосовно висновків суду першої інстанції в частині винуватості ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, доходжу наступного висновку.

Завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення, відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, крім іншого, є своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Виходячи з вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Основними засадами судочинства, визначеними ст. 129 Конституції України, є, крім інших, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 6 «Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Як вбачається із матеріалів справи, судом першої інстанції з урахуванням вказаних вище вимог закону з'ясовані обставини, що свідчать про наявність або відсутність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та обставини, які мають значення для правильного розгляду справи, тобто фактичних обставин справи.

Відповідно до вимог п. 2.5 Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп'яніння.

Частина 1 ст. 130 КУпАП передбачає окремі склади правопорушень, за вчинення яких, відповідно до диспозиції вказаної статті, відповідальність настає: 1) у разі керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції (п. 2.9 «а» ПДР України); 2) у разі передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп'яніння чи під впливом таких лікарських препаратів (п. 2.9 «г» ПДР України); 3) у разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (п. 2.5 ПДР України).

Вбачається, що ОСОБА_3 пред'явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, тобто за порушення ним п. 2.5 ПДР України, зокрема, за його відмову, як водія транспортного засобу, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (п. 2.5 ПДР України).

Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №197024 від 09.09.2018 року, ОСОБА_3 09.09.2018 року о 02-35 год. по вул. Мазепи в м. Івано-Франківськ керував транспортним засобом Opel Calibra державний номерний знак НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп'яніння, а саме: характерний запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода, порушена мова. Пройти огляд на стан алкогольного сп'яніння на місці за допомогою Drager чи в медичному закладі ОНД відмовився в присутності двох свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України (а.п. 1).

З долучених до протоколу пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 09.09.2018 року, вбачається, що вони дійсно були запрошені працівниками поліції бути свідками, та засвідчили факт відмови ОСОБА_3 від проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння за допомогою приладу Drager чи в медичному закладі ОНД. При цьому свідки також засвідчили наявність у ОСОБА_3 ознак алкогольного сп'яніння, а саме: характерний запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода, порушення мови (а.п. 2).

Наведені вище докази отримані з дотриманням встановленого законом порядку. Відповідно відсутні будь-які сумніви щодо їх достовірності.

До матеріалів провадження також долучений диск, на якому міститься відеозапис з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які були оглянуті судом апеляційної інстанції в ході апеляційного перегляду(а.п. 3), з якого вбачається як ОСОБА_3 переслідували працівники поліції, подавали сигнали зупинки, зупинили, що свідчить про те, що саме ОСОБА_3 є водієм транспортного засобу, оскільки саме він виконував функції водія. З відеозапису також вбачається підстави проведення огляду. Вбачається, що ОСОБА_3 були роз'яснені права передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, а також те, як працівник поліції у присутності двох свідків неодноразово пропонує ОСОБА_3 пройти огляд на стан сп'яніння за допомогою приладу «Драгер» або в закладі охорони здоров'я, на що останній відмовляється.

Наведеними вище доказами підтверджується той факт, що працівники поліції під час проведення огляду на стан алкогольного сп'яніння щодо ОСОБА_3 діяли відповідно до приписів як ст. 266 КУпАП та й приписів Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом від 09.11.2015 року № 1452/735, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.11.2015 року за № 1413/27858 (далі - Інструкція), тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07.11.2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Аналізуючи вказаний відеозапис та матеріали справи, доходжу висновку, що наданими суду матеріалами поза всяким розумним сумнівом доведено як факт керування саме ОСОБА_3 транспортним засобом, так і його відмову від проходження огляду на стан сп'яніння у передбаченому законом порядку.

Слід зазначити, що пункт 1.3 ПДР України зобов'язує учасників дорожнього руху знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп'яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Оскільки відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп'яніння містить в собі склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, тому в діях ОСОБА_3 є склад даного правопорушення.

Доводи апелянта в частині того, що протокол про адміністративне правопорушення складений з порушенням вимог ст. 256 КУпАП, оскільки в ньому не конкретизоване місце вчинення адміністративного правопорушення, зокрема номер конкретного будинку по вул.Мазепи в м. Івано-Франківськ, у зв'язку із чим, на думку апелянта, протокол є недопустимим доказом по справі, не впливають на законність рішення суду першої інстанції.

Стосовно доводів апелянта в частині того, що матеріали провадження не містять належних доказів здійснення ОСОБА_3 функцій водія, тобто саме керування останнім транспортним засобом, то матеріали провадження, зокрема переглянутим під час апеляційного розгляду відеозаписом, вказане твердження спростовується.

В своїх поясненнях, що містяться в графі протоколу про адміністративне правопорушення «пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення» ОСОБА_3 власноручно написано наступне: «відмовляюсь давати» (а.п. 1).

Між тим, ОСОБА_3 не підтвердив того факту, що він не керував транспортним засобом та не був водієм вказано транспортного засобу, хоча при складанні протоколу про адміністративне правопорушення йому були роз'яснені права та обов'язки, зокрема й передбачені ст. 268 КУпАП щодо надання пояснень. Відомостей про те, що ОСОБА_3 був позбавлений можливості ними скористатися, чи його у таких правах було обмежено, не встановлено.

Матеріали провадження не містять також жодних зауважень з боку ОСОБА_3 щодо незаконних дій працівників поліції під час складання ними протоколу про адміністративне правопорушення, або будь-яких інших клопотань з цього приводу.

Протокол підписаний як працівником поліції, так і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_3 (а.п. 1).

Вважаю, що така обрана позиція захисту, як те, що ОСОБА_3 не керував транспортним засобом, має на меті уникнення від адміністративної відповідальності за скоєне правопорушення, оскільки вказані вище твердження апелянта спростовуються матеріалами справи та доказами, отриманими судом апеляційної інстанції безпосередньо під час судового розгляду.

Думка апелянта про те, що протокол про адміністративне правопорушення є недопустим доказом по справі у зв'язку із тим, що в ньому відсутні дані про блокування або тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водія від керування, не є слушним, оскільки протокол про адміністративне правопорушення складений із дотриманням вимог, передбачених ст. 256 КУпАП, відповідно до п. 9 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції затвердженої в Міністерстві юстиції України 01.12.2015 року, та містить в собі всі необхідні відомості для пред'явлення обвинувачення саме за порушення водієм п. 2.5 ПДР України, а тому суддя місцевого суду обґрунтовано визнав відомості, що у ньому містяться, як доказ у справі про адміністративні правопорушення.

Вважаю, що перевірка працівниками поліції на стан алкогольного сп'яніння ОСОБА_3 проводилась відповідно до п. 3 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої в Міністерстві юстиції України 11.11.2015 року (далі - Інструкція), у зв'язку із виявленими ознаками, а саме: характерний запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода, порушена мова, про що є посилання у відповідній графі протоколу (а.п. 1).

Вважаю, що судом першої інстанції, під час розгляду справи, з'ясовані всі необхідні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 280 КУпАП, а постанова судді містить опис обставин, установлених при розгляді справи.

Посилання апелянта на те, що працівники поліції не відсторонили його від керування транспортним засобом, що викликає сумніви у апелянта, щодо наявності в його діях складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення, то вказані доводи не є тією безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з пред'явленого ОСОБА_3 обвинувачення за порушення ним п.2.5 ПДР України, який містить самостійні підстави для притягнення до адміністративної відповідальності, а саме за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Факт не відсторонення працівниками поліції особи від керування транспортним засобом, не впливає на доведеність його винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення,передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Отже, за вказаних вище обставин вважаю, що у суду першої інстанції були законні підстави для притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову останнього від проходження у передбаченому законом порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння.

Обраний суддею вид адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, відповідає обставинам справи та вимогам ст. ст. 23, 33 КУпАП.

Апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, так само як і порушення вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та права на захист.

За таких обставин, підстави для скасування постанови судді місцевого суду і закриття провадження, як про це наголошує апелянт - відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 245, 251, 294 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.10.2018 року, якою ОСОБА_3 притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП з накладенням на нього штрафу у розмірі 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Повзло