Справа №591/2135/18 Головуючий у суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 33/788/245/18 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення № 591/2135/18 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 10 травня 2018 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3

захисника адвоката ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, оскільки він не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, незважаючи на подане захисником клопотання про відкладення судового засідання через його хворобу, справа була розглянута без його участі, чим було порушено право на захист. Вказує, що строк притягнення до відповідальності на момент розгляду справи ще не спливав, а тому в його діях та в діях його захисника не було зловживань своїми правами. Крім того зазначає, що він не вчиняв правопорушення, а викладені в протоколі про адміністративне правопорушення та постанові судді обставини не відповідають дійсності, в матеріалах справи відсутні докази керування ним транспортним засобом.

Постановою судді Зарічного районного суду м. Сум від 10.05.2018 ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і на нього було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 352,40 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді, ОСОБА_3 17.02.2018 о 05 год. 11 хв. в м. Суми по вул. Кооперативній керував транспортним засобом BMW X5 д.н.з. НОМЕР_1 у стані алкогольного спяніння, чим порушив вимоги п.2.9 «а» ПДР України.

Вислухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_4, які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, згідно ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а згідно ч.1 ст.268 цього Кодексу справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Як було встановлено під час апеляційного розгляду протокол про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_3 за ч.1 ст.130 КУпАП надійшов до суду першої інстанції 17.04.2018 і його розгляд в суді був первісно призначений працівниками поліції на 19.04.2018, що суперечить вимогам ст.277-2 КУпАП щодо необхідності вручення судової повістки не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи.

19.04.2018 від ОСОБА_3 надійшло письмове клопотання про перенесення розгляду справи у звязку з необхідністю отримання правової допомоги та надання часу для підготовки свого захисту і наступне судове засідання було призначено на 02.05.2018, яке також було відкладено за письмовим клопотанням, але вже його захисника ОСОБА_5, через необхідність ознайомлення з матеріалами справи про адміністративне правопорушення та підготовки до судового засідання.

Наступне судове засідання від 04.05.2018 не відбулося у звязку з поданим письмовим клопотанням захисника ОСОБА_5 про перенесення розгляду справи на іншу дату через знаходження ОСОБА_3 на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоровя м. Києва, на підтвердження чого була надана відповідна виписка із медичної карти хворого.

В подальшому розгляд справи був призначений на 10.05.2018, але в цей день захисником ОСОБА_5 також було подано письмове клопотання про перенесення розгляду справи через знаходження ОСОБА_3 (продовження перебувати) на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоровя м. Києва і просив дану справу за відсутності ОСОБА_3 не розглядати, оскільки своєї вини у вчиненні правопорушення останній не визнає. При цьому, захисник ОСОБА_5 до свого клопотання також додав відповідну виписку із медичної карти хворого.

Незважаючи на вказані вище клопотання, 10.05.2018 суддя суду першої інстанції здійснив розгляд справи про адміністративне правопорушення у відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, і наклав на нього адміністративне стягнення, передбачене санкцією ч.1 ст.130 КУпАП.

При цьому, у своїй постанові суддя суду першої інстанції процесуальну поведінку захисника ОСОБА_5 розцінив як навмисне затягування розгляду справи, що спрямоване на штучне закінчення тримісячного строку накладення адміністративного стягнення, який встановлений у ст.38 КУпАП, хоча відповідний процесуальний строк спливав 17.05.2018.

Однак такі висновки судді суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, не відповідають фактичним обставинам справи про адміністративне правопорушення, належним чином не вмотивовані та не ґрунтуються на вимогах законодавства України про адміністративні правопорушення, оскільки жодною мірою при ухваленні постанови не було враховано тієї обставини, що згідно виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_3 знаходився спочатку з 27.04.2018 по 02.05.2018 включно на амбулаторному лікуванні, а потім з 03.05.2018 по 17.05.2018 включно на стаціонарному лікуванні в НКП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Соломянського району м. Києва, що свідчить про беззаперечну наявність у нього обєктивних (поважних) причин відсутності в судовому засіданні і унеможливлює судовий розгляд справи за таких обставин.

Також ОСОБА_3 не був повідомлений згідно визначеного у ст.277-2 КУпАП порядку про розгляд справи на 10.05.2018, оскільки наявна в матеріалах справи телефонограма про час і дату судового розгляду адресована ОСОБА_3 не може свідчити, що ця особа була належним чином повідомлена про дату і місце судового засідання.

Така загальна (основна) засада (принцип) судочинства як рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч.1 ст.24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (ст.129 Конституції України, розділ I Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За таких обставин, на думку апеляційного суду, суддею суду першої інстанції не був дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який також знайшов своє закріплення і формулювання у рішенні Конституційного Суду України від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу). Формулюючи у своєму рішенні незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод обєктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.

Таким чином, присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати в суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову по справі, є невідємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції), а для суддів усіх інстанції важливим елементом законного і справедливого правосуддя.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення ЄСПЛ у справах «Домбо ОСОБА_6 проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands) від 27.10.1993, заява № 14448/88, п.33); «Анкерль проти Швейцарії» (Ankerl v. Switzerland) від 23.10.1996 р., заява № 17748/91, п.38).

Аналогічною є і усталена судова практика ЄСПЛ у справах щодо України, коли неодноразово був застосований «принцип рівності», як приклад у п.п.26 і 29 рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), згідно якої «принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (див., інші рішення та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), заява № 39594/98, п.72, ECHR 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy), рішення від 28.08.1991, заява серія A № 208-B, п.33; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy), рішення від 12.10.1992, заява серія A № 245-C, п.26; «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), заява № 54698/00, п.28, рішення від 08.06.2006). За наслідками розгляду цієї справи ЄСПЛ дійшов висновку, «що у провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п.1 ст.6 Конвенції».

Враховуючи вказані вище фактичні обставини справи у взаємозвязку з положеннями ч.1 ст.268 КУпАП, виходячи із основних (загальних) засад судочинства, закріплених в Конституції України, Законі України «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах, в тому числі і з принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції були істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_3, а також проігноровані вимоги чинного процесуального законодавства України, яке застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, і міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, внаслідок чого судове рішення підлягає безумовному скасуванню через порушення суддею норм процесуального права, згідно яких особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право на справедливий суд, яке полягає у наданні їй можливості надати усні пояснення з приводу обставин правопорушення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується її прав та обовязків, у порядку, передбаченому законом, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені законом.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 у вказаній вище частині є обґрунтованими і заслуговують на увагу, а постанову судді з цих підстав не можна вважати законною, обґрунтованою і належним чином вмотивованою, внаслідок чого вона підлягає скасуванню.

Разом з тим, як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 443014 від 13.04.2018, водій ОСОБА_3 17.02.2018 о 05 год. 11 хв. по вул. Кооперативній в м. Суми керував транспортним засобом BMW X5 д.н.з. НОМЕР_1 у стані алкогольного спяніння, чим порушив вимоги п.2.9 «а» ПДР України.

Факт вчинення водієм ОСОБА_3 правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, обєктивно підтверджується іншими дослідженими в судах першої та апеляційної інстанціях доказами у справі, а саме:

- показаннями в апеляційному суді ОСОБА_3, який в судовому засіданні визнав себе винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, погодився з медичним висновком та викладеними у протоколі фактичними обставинами правопорушення;

- висновком СОНД щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 17.02.2018 № 732 (а.с.2), згідно якого ОСОБА_3 перебував в стані алкогольного спяніння;

- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.7, 8), відповідно до яких ОСОБА_3 відмовився проходити огляд на стан спяніння на місці зупинки за допомогою спеціального технічного засобу та виявив бажання проїхати до СОНД для визначення стану алкогольного спяніння;

- записами з персонального мобільного відеореєстратора працівника поліції (а.с.16), з яких вбачається, що 17.02.2018 екіпажом патрульної поліції був зупинений транспортний засіб під керуванням водія ОСОБА_3 через те, що він не ввімкнув сигнал світлового покажчику перед поворотом. Через деякий час, оскільки у працівників поліції були підстави вважати, що ОСОБА_3 перебуває у стані алкогольного спяніння, про що свідчила така підстава як запах алкоголю з порожнини рота, то у присутності двох свідків йому було запропоновано пройти відповідний огляд на місці за допомогою спеціального пристрою «Драгер», на що він категорично відмовився та виявив бажання пройти огляд в закладі охорони здоровя (СОНД).

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, показаннями технічних засобів, що мають функцію відеозапису тощо, а згідно ч.2 цієї норми Закону обовязок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Аналізуючи зазначені положення процесуального закону та оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозвязку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження в справі про адміністративне правопорушення, не вбачає будь-яких законних підстав не довіряти вказаним доказам. При цьому, наведені докази жодним чином не спростовуються іншими доказами чи матеріалами справи.

Таким чином, апеляційний суд приходить до переконання, що протокол про адміністративне правопорушення разом з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, наведеними вище, у своїй сукупності і взаємозвязку є достатніми для прийняття рішення про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, у звязку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Враховуючи наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, факт вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду даної справи, оскільки останній керував транспортним засобом в стані алкогольного спяніння, чим порушив п.2.9 «а» ПДР України, а тому апеляційний суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні даного правопорушення.

Разом з тим, у відповідності до ч.2 ст.38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у ч.3 цієї статті. За цих обставин не може бути розпочато провадження в справі, а розпочате підлягає закриттю (п. 7 ст. 247 КУпАП).

Зважаючи на те, що адміністративне правопорушення було вчинене 17.02.2018, то строк накладення адміністративного стягнення сплинув 17.05.2018, внаслідок чого після скасування постанови судді від 10.05.2018 провадження по справі у відношенні ОСОБА_3 підлягає закриттю на підставі п.7 ст.247 КУпАП у звязку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строку, передбаченого ст.38 КУпАП.

Керуючись ст.294 КУпАП України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 10 травня 2018 року відносно ОСОБА_3 скасувати через порушення суддею суду першої інстанції норм процесуального права, а провадження у справі закрити на підставі п.7 ст.247 КУпАП у звязку із закінченням на момент апеляційного розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст.38 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіОСОБА_2.