Справа №592/9657/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 33/788/23/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року м. Суми

Суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення № 592/9657/17 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 24 жовтня 2017 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, оскільки була порушена процедура його огляду на стан спяніння і його не направляли до закладу охорони здоровя у встановленому законом порядку, від керування автомобілем він відсторонений не був, свідки під час судового розгляду допитані не були. Крім того, він не був сповіщений про час і місце розгляду справи, у звязку з чим просить поновити строк на подання апеляційної скарги.

Постановою судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 24.10.2017 ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і на нього було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 320 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді, ОСОБА_3 03.09.2017 о 09 год. 35 хв. в м. Суми по пр. Курському біля буд.105 керував транспортним засобом BMW 320D н.з. RBR12209 з ознаками алкогольного спяніння, а саме: почервоніння обличчя, млява мова, запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на визначення стану алкогольного спяніння за допомогою газоаналізатора алкотест «Драгер» № 0128 та у закладі охорони здоровя відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Будучи у відповідності до вимог ст.ст.268, 277-2 і 294 КУпАП своєчасно сповіщеним у встановленому законом порядку про дату і місце розгляду його апеляційної скарги, ОСОБА_3 в судове засідання не зявився і будь-якого клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи від нього не надходило, а тому апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи у відсутності цієї особи.

Перевіривши матеріали даної справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає з таких підстав.

У відповідності до вимог ч.1 ст.285 КУпАП, постанова у справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено (ч.2 ст.294 КУпАП).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 участі у розгляді справи в суді першої інстанції не приймав, копію постанови судді від 24.10.2017 отримав поштовим відправленням лише 20.11.2017, внаслідок чого обєктивно не мав можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на це судове рішення, тому строк на апеляційне оскарження постанови судді підлягає поновленню, оскільки він був пропущений з поважних причин.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст.245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 144735 від 03.09.2017 (а.с.1), суддя суду першої інстанції дійшла висновку, що ОСОБА_3 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного спяніння та відмовився від проходження огляду на стан спяніння в установленому законом порядку, чим порушив п.2.5 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Зазначені висновки судді суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи і ґрунтуються на досліджених та перевірених в суді доказах.

Зокрема, факт вчинення ОСОБА_3 правопорушення за обставин, викладених у постанові судді, крім зазначеного вище протоколу про адміністративне правопорушення, обєктивно підтверджується іншими доказами у справі, а саме:

- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 03.09.2017 (а.с.3, 4), згідно яких 03.09.2017 у їх присутності водій ОСОБА_3 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного спяніння за допомогою газоаналізатора алкотест «Драгер» та у закладі охорони здоровя;

- актом огляду на стан алкогольного спяніння (а.с.2), згідно якого у ОСОБА_3 були виявлені ознаки алкогольного спяніння, а саме: почервоніння обличчя, млява мова, запах алкоголю з порожнини рота.

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, висновком експерта тощо, а згідно ч.2 цієї норми Закону обовязок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Аналізуючи зазначені положення процесуального закону та оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозвязку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження в справі про адміністративне правопорушення, не вбачає будь-яких законних підстав не довіряти вказаним доказам.

Крім того, наведені вище докази жодним чином не спростовуються іншими доказами чи матеріалами справи, в тому числі і доводами апеляційної скарги ОСОБА_3, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, повністю спростовуються наведеними вище та дослідженими в суді доказами, які повністю узгоджуються між собою.

Адміністративна відповідальність особи, яка керує транспортним засобом, згідно диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП настає у разі, коли така особа відмовляється від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан спяніння.

Диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов'язки учасників дорожнього руху, в тому числі осіб, які керують транспортними засобами, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

У відповідності до вимог п.2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану сп'яніння.

Установленим порядком проходження медичного огляду, про який йдеться мова у п.2.5 ПДР України, є визначена у ст.266 КУпАП, розділі ІХ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затверджена наказом МВС № 1395 від 07.11.2015, зареєстрована в МЮ за № 1408/27853 від 10.11.2015), п.6 розділу ІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (затверджена спільним наказом МВС і МОЗ від 09.11.2015, зареєстрована в МЮ за № 1413/27858 від 11.11.2015) і п.8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (затверджений постановою КМУ № 1103 від 17.12.2008, з послідуючими змінами), процедура направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану сп'яніння і проведення такого огляду.

Згідно встановленої вказаним законодавством України процедури огляд водія на стан спяніння проводиться: 1) поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; 2) лікарем закладу охорони здоровя (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку), а тому апеляційний суд не може прийняти до уваги твердження апеляційної скарги ОСОБА_3 про порушення установленого порядку огляду на стан спяніння, оскільки зазначені положення законодавства щодо процедури направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану спяніння працівником поліції були дотримані в повному обсязі.

Що стосується підстав, за яких огляд на стан спяніння визнається недійсним, то вони чітко визначені у законі, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині також є необґрунтованими і не заслуговують на увагу.

Та обставина, що у ОСОБА_3 не вилучався транспортний засіб і він не був відсторонений від його керування, не може обєктивно свідчити про дотримання останнім вимог п.2.5 ПДР та іншого законодавства України про адміністративне правопорушення, яке регламентує підстави і порядок направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану спяніння і проведення такого огляду.

При цьому, як вбачається з розписки ОСОБА_6 (а.с.5), останній зобовязався доставити автомобіль BMW 320D н.з RBR12209 до місця стоянки, а також не допускати ОСОБА_3 до керування цим транспортним засобом поки він не повернеться до тверезого стану.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про порушення його права на захист, то вони є необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_3 надійшов до суду першої інстанції 06.09.2017 і його розгляд в суді був первісно призначений працівниками поліції на 15.09.2017, про що ОСОБА_3 був повідомлений під розпис.

Розгляд справи був відкладений судом на 16 год. 15 хв. 09.10.2017, але судове засідання не відбулося через перебування судді у відпустці, а наступний розгляд справи був призначений на 24.10.2017 із повторним викликом ОСОБА_3, який до суду не зявився та не повідомив про причини своєї неявки.

Суддя суду першої інстанції дійшла правильного висновку про можливість розгляду справи у відсутність ОСОБА_3, оскільки останній у передбачений законом спосіб був сповіщений про місце та час розгляду справи і від нього не надійшло обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи, що допускається згідно ст.268 КУпАП.

Крім того, будучи неодноразово викликаним в установленому законом порядку до апеляційного суду для зясування фактичних обставин правопорушення, підтвердження чи спростування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_3 також в судове засідання жодного разу не зявився.

Враховуючи зазначені вище обставини, неналежну процесуальну поведінку ОСОБА_3 та його численні ігнорування судового розгляду, усталену судову практику ЄСПЛ щодо оцінки поведінки особи та її вплив на тривалість розгляду справи, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції не були порушені процесуальні права ОСОБА_3, в тому числі і право на захист, оскільки розгляд справи відкладався достатню кількість разів, в тому числі і за заявою останнього, для забезпечення як його участі, так і участі його захисника в судовому провадженні в справі про адміністративне правопорушення.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 §1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р., «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст.6 §1 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12.07.2001 у справі «ОСОБА_7 Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

В іншому своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа ОСОБА_8 проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».

З огляду на викладене, необґрунтоване зволікання з боку суду у розгляді даної справи могло призвести до негативних наслідків у виді безпідставного закриття провадження у справі відносно ОСОБА_3 на підставі п.7 ст.247 КУпАП через закінчення на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст.38 КУпАП, що є неприпустимим, оскільки зводиться нанівець легітимна мета провадження у справі про адміністративне правопорушення (охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством тощо) та унеможливлення існування розумної пропорційності між використаними судом засобами та поставленою метою.

З огляду на викладене, враховуючи вказані вище вимоги законодавства України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні у відношенні ОСОБА_3 протоколу про адміністративне правопорушення були дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм та права і законні інтереси останнього, а тому доводи апеляційної скарги щодо невідповідності цього протоколу вимогам закону і відповідно недопустимості його як доказу у справі також є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Таким чином, апеляційний суд приходить до переконання, що протокол про адміністративне правопорушення був розглянутий суддею суду першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи та досліджених в судовому засіданні доказів, які у своїй сукупності і взаємозвязку є достатніми для прийняття рішення про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП? а тому твердження останнього щодо невідповідності висновків судді суду першої інстанції фактичним обставинам даної справи про адміністративне правопорушення є необґрунтованими.

На підставі викладеного, при розгляді справи про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_3 суддею суду першої інстанції в повному обсязі були дотримані положення ст.ст.268, 279 і 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином вмотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності без задоволення.

Керуючись ст.294 КУпАП України,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання ОСОБА_3 задовольнити та поновити строк апеляційного оскарження постанови судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 24 жовтня 2017 року.

Постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 24 жовтня 2017 року відносно ОСОБА_3 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю постанову без задоволення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіОСОБА_2.