Провадження № 33/779/40/2018
Категорія ч. 1 ст. 130 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Деркач Н. І.
Суддя-доповідач Повзло
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2018 року м. Івано-Франківськ

Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області Повзло В.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2017 року, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 600 (шестисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік та стягнуто судовий збір,

ВСТАНОВИВ :

Оскарженою постановою судді встановлено, що 08 листопада 2017 року о 00.20 годині ОСОБА_2 порушив вимоги пункту 2.9 а) Правил дорожнього руху, а саме в м. Івано-Франківську по вул. С.Бандери керував автомобілем «Renault Master» номерний знак НОМЕР_1 в стані алкогольного сп'яніння. Огляд на стан алкогольного сп'яніння із згоди водія у встановленому порядку проводився за допомогою приладу «Драгер алкотест 6820» тест № 1828 в присутності двох свідків, тим самим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати його та закрити провадження у справі. Посилається на те, що в той час в м. Івано-Франківську по вул. С.Бандери керуючи автомобілем «Renault Master» номерний знак НОМЕР_1 він зупинився на вимогу патрульної поліції, ними було складе протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 219305 про порушення вимог п. 2.9 а) Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. Вказує, що у своїх поясненнях працівникам поліції він вину визнав і пояснив, що йому подзвонила дружина друга ОСОБА_3 та повідомила, що останній впав з драбини і пошкодився, попросила, щоб приїхав. Зазначає, що він швидко зібрався, сів у свій автомобіль та поїхав туди, а потім, коли з дружиною посадили у його авто ОСОБА_3, вони вирішили їхати у травматологічне відділення Івано-Франківської міської клінічної лікарні № 1, яка знаходиться на вул. Матейки, 34, в м. Івано-Франківську, однак через десяток метрів його було зупинено працівниками поліції. Посилається на те, що визнав вину і намагався якомога швидше поїхати в лікарню, щоб відвести туди друга. Зазначає, що суддя суду першої інстанції відмовив йому у задоволенні клопотання про виклик та допит працівників поліції та витребування відеозаписів події. Вважає, що оскільки у його машині знаходилась людина, яка потребувала медичної допомоги, він діяв в умовах крайньої необхідності, і та обставина, яка виникла в його ситуації виключає адміністративну відповідальність. На його думку, працівники патрульної поліції повели себе дуже зухвало і непрофесійно, вони не хотіли підвезти ОСОБА_3 до травматологічного відділення і надати йому першу медичну допомогу. Посилається на зміст ст. ст. 17, 18 КУпАП. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги положення ст. 34 КУпАП та виділяє обставини, що пом'якшують відповідальність за адміністративне правопорушення, - щире розкаяння винного та вчинення правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання або при збігу тяжких особистих чи сімейних обставин. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що основним засобом, яким він заробляє собі на життя є його автомобіль, так як він займається підприємницькою діяльністю. Вказує, у разі відсутності в нього права на керування транспортними засобами, він буде позбавлений можливості займатися підприємницькою діяльністю і він буде змушений її припинити. Що на його утриманні є батьки пенсійного віку, яким він не зможе матеріально допомагати.

ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з'явився.

Відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 перебуває на розгляді в апеляційному суді з 28 грудня 2017 року. В той час, за приписами ч. 4 ст. 294 КУпАП апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду.

Апеляційний розгляд було призначено на 05 січня 2018 року, після чого перенесено на 11 січня 2018 року, 19 січня 2018 року та 29 січня 2018 року.

Апеляційний суд вживав необхідних заходів, які б були достатніми для належного повідомлення ОСОБА_2 про час та місце апеляційного розгляду. При цьому, надсилав повідомлення про розгляд апеляційної скарги за двома відомими адресами.

Однак, під час перевірки того, чим був апелянт належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду 05, 11, 19 та 29 січня 2017 року, встановлено, що ОСОБА_2 як після перших повідомлень про надходження поштових відправлень, так і після повторних, не з'являється за їх одержанням до відповідного відділення поштового зв'язку, у зв'язку з чим після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення з повідомленнями про час та місце розгляду поверталися відправнику - апеляційному суду.

Крім того, відповідно до вимог ст. 129 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розгляд справ про адміністративні правопорушення відбувається в судах відкрито, що гарантує особі, яка притягається до адміністративної відповідальності можливість дізнатись про визначений час розгляду поданої нею апеляційної скарги.

Також враховую, що Європейський Суд з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 наголосив, що «сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження».

Дійсно, ОСОБА_2 має право бути присутнім під час розгляду його апеляційної скарги.

Так, особи, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, розпоряджаються своїми правами на власний розсуд, однак користуватися ними повинні сумлінно в межах процесуального закону відповідно до їх призначення і тією мірою і в тих формах, які необхідні для досягнення мети провадження у справі.

Таким чином, з огляду на те, що саме ОСОБА_2 як особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, звернувся з апеляційною скаргою, при повідомленні апеляційним судом про час та місце її розгляду не отримує повідомлень за вказаними ним ж адресами, з часу надходження до апеляційного суду матеріалів справи про адміністративне правопорушення не подавав будь-яких заяв, не повідомляв про причини неявки або про відсутність можливості бути присутнім в судовому засіданні апеляційного суду, при цьому не вживав будь-яких заходів, які б свідчили, що він бажає отримати будь-яку інформацію щодо справи та брати участь при розгляді апеляційної скарги, з метою реалізації прав доступу до правосуддя та на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку, вважаю за можливе розглянути апеляційну скаргу у його відсутності.

Перевіривши матеріали справи, мотиви і доводи апеляційної скарги, доходжу висновку, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення, відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, крім іншого, є своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Виходячи з вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається із матеріалів справи, судом першої інстанції з урахуванням вказаних вище вимог закону з'ясовані обставини, що свідчать про наявність або відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та обставини, які мають значення для правильного розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 130 КУпАП керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції є адміністративним правопорушенням і тягне за собою адміністративну відповідальність.

Відповідно до вимог п. 2.9 а) Правил дорожнього руху водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суддя суду першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Такий висновок судді відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується дослідженими у судовому засіданні та викладеними у постанові доказами, що узгоджуються між собою, та яким суддя дав належний аналіз та оцінив їх у сукупності, зокрема протоколом про адміністративне правопорушення від 08 листопада 2017 року серії БР № 219305 (а.с. 1), актами огляду на стан алкогольного сп'яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с. 2,3), роздруківкою тесту № 1828 (а.с. 4), письмовими поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 5,6).

Вони отримані з дотриманням встановленого законом порядку та передбаченими способами. Відповідно відсутні будь-які сумніви у їх достовірності та істинності.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- та відеозапису.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 08 листопада 2017 року серії БР № 219305 (а.с. 1), 08 листопада 2017 року о 00.20 годині в м. Івано-Франківську по вул. С.Бандери водій ОСОБА_2 керував автомобілем «Renault Master» номерний знак НОМЕР_1 в стані алкогольного сп'яніння. Огляд на стан алкогольного сп'яніння у встановленому порядку проводився за допомогою технічного засобу Drаger Alcotest в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.9 а) Правил дорожнього руху. В графі для пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_2 власноруч зазначив: «від пояснень відмовився». Вказаний протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою - інспектором роти № 2 батальйону УПП у м. Івано-Франківську лейтенантом поліції ОСОБА_6, підписаний ним та особою, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2 При складенні протоколу ОСОБА_2 роз'яснювалися його права і обов'язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП. Працівниками поліції у ОСОБА_2 вилучено посвідчення водія серії НОМЕР_2, видано тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом НОМЕР_3.

Матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять жодних відомостей щодо протиправності дій працівників поліції під час проведення огляду на стан сп'яніння чи складання протоколу, щодо оскарження таких дій та його результатів. Крім того, ОСОБА_2 і в апеляційній скарзі на наводить доводів про те, які нормативні акти та викладені у них вимоги при цьому щодо нього були порушені. Тому доводи його апеляційної скарги відносно незаконних дії працівників поліції є безпідставними.

Як вбачається з акту огляду на стан алкогольного сп'яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с. 2, 3), огляд проведений у зв'язку з виявленими ознаками: запах алкоголю з порожнини рота, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя. За допомогою Drаger Alcotest 6820. Результат огляду на стан сп'яніння позитивний 1,36 проміле. Свідки огляду: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Акт склав інспектор роти № 2 БУПП в м. Івано-Франківськ лейтенант поліції ОСОБА_6

Квитанція тестування на алкоголь до протоколу засвідчує результат тесту ОСОБА_2 1,36 проміле (а.с. 2). Вказана квитанція містить підпис ОСОБА_2, працівника поліції.

З письмових пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 08 листопада 2017 року, що містяться в матеріалах справи (а.с. 5, 6), вбачається, що вони цього дня в м. Івано-Франківську по вул. С. Бандери, буд. № 69, були запрошені співробітниками патрульної поліції в якості свідків при складанні протоколу за ст. 130 КУпАП відносно водія ОСОБА_2 В їх присутності водій погодився у встановленому законом порядку пройти перевірку для визначення стану сп'яніння за допомогою приладу «ДРАГЕР». Результат тесту показав 1,36 проміле.

Сумнівів у зацікавленості чи упередженості свідків немає, пояснення засвідчені їхніми власноручними підписами.

З приводу доводів ОСОБА_2 про те, що суддя суду першої інстанції відмовив йому у задоволенні клопотання про виклик та допит працівників поліції та витребування відеозаписів, необхідно зазначити, що докази, які є матеріалах справи про адміністративне правопорушення, містять достатню кількість інформації щодо події адміністративного правопорушення, необхідної для прийняття рішення по суті.

Під час апеляційного розгляду з огляду на наявні докази в матеріалах справи та доводи апеляційної скарги, також вважаю що відсутні підстави для задоволення зазначених клопотань.

Апелянт не заперечує факту керування транспортним засобом, не наводить будь-яких доводів про те, що огляд на стан алкогольного сп'яніння проводився з порушенням ст. 266 КУпАП, приписів Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом від 09 листопада 2015 року № 1452/735, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за № 1413/27858, та Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103. Відомостей про таке не здобуто як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду.

Таким чином, перевіривши сукупність доказів по справі, вважаю, що викладеними матеріалами справи поза всяким розумним сумнівом доведено факт керування ОСОБА_2 транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння.

ОСОБА_2, стверджуючи про невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, не заперечує факту керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, не наводить жодних доводів, які б свідчили про те, що ним не було допущено порушення п. 2.9 а) Правил дорожнього руху України.

Апелянт фактично посилається на те, що діяв в стані крайньої необхідності.

Так, стаття 17 передбачає, що особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка не могла розуміти та контролювати свої дії, не підлягає адміністративній відповідальності.

Стаття 18 КУпАП визначено, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

ОСОБА_2 стверджує, що причиною скоєння адміністративного правопорушення став стан здоров'я його друга, який зазнав пошкоджень внаслідок падіння з драбини, а його дії були спрямовані на те, щоб доставити його в медичний заклад для надання відповідної допомоги.

Вважаю вказане твердження апелянта таким, що не знайшло свого підтвердження, від апелянта не надійшло будь-яких доказів, які б свідчили як про стан здоров'я ОСОБА_3, так і про подальше звернення до закладу охорони здоров'я за наданням кваліфікованої медичної допомоги

ОСОБА_2 не наведено переконливих доводів про те, що в цій обстановці іншим чином, ніж шляхом вчинення адміністративного правопорушення, він діяти не міг.

Екстрена (невідкладна) медична допомога на території України поза межами лікувально-профілактичних закладів надається цілодобово дорослому і дитячому населенню бригадами швидкої медичної допомоги. Виклик бригади здійснюється з будь-якого телефону набором номера виклику екстрених служб.

Даних, які б вказували на те, що ОСОБА_2 був позбавлений права чи можливості викликати бригаду швидкої медичної допомоги, не встановлено.

Крім того, відомості щодо відверненої шкоди, яка б могла бути заподіяна здоров'ю ОСОБА_3, у разі невжиття ОСОБА_2 таких дій, відсутні. Відтак, його дії мали підвищену суспільну небезпеку, адже створювали загрозу життю, здоров'ю та майну самого порушника та інших осіб, оточуючим об'єктам державного та колективного майна, природі, що є загальновідомим фактом та не потребує додаткового доведення.

Відповідно до п. 2.14 е) Розділу 2, що визначає обов'язки та права водіїв механічних транспортних засобів, Правил дорожнього руху водій має право відступати від вимог законодавства в умовах дії непереборної сили або коли іншими засобами неможливо запобігти власній загибелі чи каліцтву громадян.

Вважаю, що обставини скоєного адміністративного правопорушення не свідчать про можливість у даному випадку відступити від таких вимог Правил дорожнього руху.

Також при прийнятті рішення враховую ту обставину, що ОСОБА_2 не наголошував на таких обставинах події при складанні протоколу працівниками поліції, відмовившись від пояснень, про що особисто власноруч зазначив у протоколі.

Таким чином, наведені апелянтом обставини, що супроводжували правопорушення, та вжиття ним заходів з метою доставити ОСОБА_3 в медичний заклад для надання відповідної допомоги, зважаючи на характер вчиненого правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП та ступінь вини ОСОБА_2 не свідчать про те, що правопорушення вчинене в стані крайньої необхідності, тобто про вимушене грубе порушення ним Правил дорожнього руху України.

Враховуючи наведене, суддя суду першої інстанції, розглядаючи справу, дослідивши докази у справі, шляхом співставлення фактично досліджених по справі обставин та доказів зі змістом обставин, що ставляться особі у вину згідно з протоколом про адміністративне правопорушення та з диспозицією ч. 1 ст. 130 КУпАП, іншими нормами чинного законодавства, дійшов обґрунтованого висновку, що дії ОСОБА_2, містять ознаки саме такого правопорушення.

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги положення ст. 34 КУпАП, якою визначено обставини, що пом'якшують відповідальність за адміністративне правопорушення, та те, що він займається підприємницькою діяльністю, а також заперечував проти позбавлення його права керування транспортними засобами, тому перевіряю оскаржувану постанову судді і в цій частині.

Доходжу висновку, що обраний суддею вид адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, відповідає обставинам справи, вимогам ст. ст. 23, 33 КУпАП, крім того санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП не передбачено альтернативних видів покарання.

Стаття 23 КУпАП визначає, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

А згідно з ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність.

При цьому, щодо наведених обставин, то такі враховуються, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху відповідно до ч. 2 ст. 33 КУпАП.

Об'єктом правопорушень, передбачених статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, і є саме суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Зважаючи на характер даного правопорушення, таке є грубим, тому санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, що передбачає відповідальність у разі його вчинення, й не визначено можливості призначати покарання без позбавлення права керування транспортними засобами.

Аналізуючи положення ч. 3 ст. 30 КУпАП та матеріали справи, також приходжу до висновку, що ОСОБА_2 не є особою, до якої позбавлення права керування засобами транспорту не може застосовуватись.

Ті обставини, що в апелянт займається підприємницькою діяльністю та на його утриманні є батьки пенсійного віку, не є самі по собі підставами не призначати покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Оцінюючи наведене вище, вважаю, що у суду першої інстанції були законні підстави до накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, яке відповідає принципам законності та справедливості.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що судом першої інстанції було в повному обсязі досліджено надані матеріали та прийнято законне рішення щодо винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, з наведенням обґрунтованої мотивації прийнятого рішення.

Істотних порушень норм КУпАП, які могли б стати підставою для скасування постанови судді, як про це просить в апеляційній скарзі апелянт, не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2017 року щодо ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Повзло

Згідно з оригіналом

Суддя В.В. Повзло