АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 квітня 2018 року м. Київ

Суддя Апеляційного суду міста Києва Васильєва М.А.,

за участю

захисника ОСОБА_1

особи, яка притягнута

до адміністративної відповідальності ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 3 травня 2017 року, якою

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1,

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, стягнуто судовий збір у розмірі 320 грн. ,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою суду ОСОБА_2 визнаний винуватим в тому, що 29 березня 2017 року о 03.10 год. по вул., Сумській, в м. Києві керував транспортним засобом «ЗАЗ ТР 699 Н» державний номерний знак НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп'яніння (порушення мови, зіниці очей не реагували на світло]. Від проходження огляду для визначення стану сп'яніння ОСОБА_2 відмовився у встановленому законом порядку в присутності двох свідків. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п. 2.5 ПДР України, за що відповідальність передбачена за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою, ОСОБА_2 подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду, мотивуючи його тим, що оскаржувану постанову він отримав 29 листопада 2017 року, що підтверджується відповідною розпискою та записом в заяві про ознайомлення з матеріалами справи від 30 листопада 2017 року, яка міститься в матеріалах справи. Про розгляд справи його ніхто не повідомляв. Просить визнати поважними причиною пропуску строку та поновити його.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою направити матеріали справи на новий розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва.

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а саме те, що суд розглянув справу за його відсутністю, чим порушив норми ст.ст. 268, 278 КУпАП. Висновки судді місцевого суду, які викладені в оскаржуваній постанові, не відповідають фактичним обставинам справи, а також суд позбавив його права на захист, зокрема, знайомитись з матеріалами справи, подавати докази, заявляти клопотання.

Під час розгляду справи в апеляційному суді було змінено апеляційні вимоги, в яких останній просив скасувати постанову суду першої інстанції, провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2 та його захисника, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, в тому числі й ті, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді підлягає поновленню, апеляційна скарга - задоволенню, постанова суду першої інстанції скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення, виходячи з наступного.

Згідно до положень ст. 278 КУпАП, орган (посадова особа] при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, зокрема, питання чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Крім того, відповідно до ст. 268 КУпАП, під час відсутності особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце й час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 268 КУпАП, під час відсутності особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце й час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Вказаної вимоги закону місцевим судом не виконано, оскільки повістка про виклик ОСОБА_2 на 3 травня 2017 року на 10.30 год. повернулась до суду 29 квітня 2017 року із зазначенням причини - за закінченням встановленого строку зберігання (ас. 4], що свідчить про те, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи.

Разом з тим, суддею розглянуто справу за відсутності ОСОБА_2 із вказівкою в постанові про те, що ОСОБА_2 повідомлявся про розгляд справи, про поважні причини неявки в судове засідання не повідомив (ас. 5), що суперечить положенням ст. 268 КУпАП.

Крім того, відповідно до вимог ст. 285 КУпАП постанова суду оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

Вказана вимога закону судом першої інстанції при розгляді даної справи також не дотримана, оскільки матеріали справи не містять даних, що оскаржувана постанова у надсилалась чи вручалась ОСОБА_2

В обґрунтування вимог поважності причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови судді ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції пояснив, що жодним чином його не було повідомлено про розгляд справи, жодних листів на його домашню адресу не надходило. Про існування оскаржуваної постанови дізнався тільки в листопаді 2017 року, коли звернувся за допомогою до адвоката, так як потрібні були водійські права для роботи, а з моменту складання адміністративного матеріалу пройшов тривалий час та жодних викликів йому не надходило.

В матеріалах справи наявна розписка, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав копію постанови суду тільки 29 листопада 2017 року (ас. 13).

Згідно з положеннями ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом

особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Апеляційна скарга та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді місцевого суду подано 2 грудня 2017 року, відповідно до поштового штемпелю суду (ас. 26).

З урахуванням обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що строк на апеляційне оскарження постанови пропущений з поважних причин, а тому він підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ст. 245, 252, 280, 283 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно до положень ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису та інше, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Встановлені правила допустимості і відповідності доказів є гарантом їх достовірності та істинності.

При цьому, з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП, докази повинні оцінюватися за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах апеляції, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції ці вимоги закону дотримані не в повному обсязі.

Так, з протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 135008 вбачається, що він складений щодо ОСОБА_2 про те, що 29 березня 2017 року о 03.10 год. по вул. Сумській, в м. Києві водій керував транспортним засобом «ЗАЗ TF 699 Н» державний номерний знак НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп'яніння (порушення мови, координації рухів, зіниці очей не реагували на світло). Від проходження огляду на стан сп'яніння у встановленому законом порядку водій відмовився в присутності двох свідків, порушив п. 2.5 ПДР України, за що відповідальність передбачена за ч. 1 ст. 130 КУпАП (ас. 1).

При цьому, в графі «Пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення» ОСОБА_2 зроблений запис: «Згоден» (ас. 1).

Відповідно до п. 8 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 1103 від 17 грудня 2008 року з внесеними змінами від 28 жовтня 2015 року у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров'я поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп'яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_2 пояснив, що 29 березня 2017 року він керував транспортним засобом та був зупинений працівниками патрульної поліції, які одразу почали морально тиснути на нього та повідомили, що у нього незрозуміло, що з очима. Перший екіпаж патрульної поліції викликав ще один екіпаж патрульної поліції. Тоді на вулиці було холодно, а працівники поліції не дозволяли йому сісти до салону автомобіля, хоча він був одягнутий досить легко. Він замерз, а працівники поліції сказали, що у нього (ОСОБА_2) порушена мова, а

тому необхідно поїхати до медичного закладу для проведення медичного огляду з метою виявлення стану сп'яніння. Він (ОСОБА_2) погодився проїхати до медичної установи. Зі слів працівників поліції він зрозумів, що незалежно від результатів проходження огляду, автомобіль у нього заберуть, працівники поліції проявляли явно упереджене ставлення до нього. Коли вони доїхали до медичного закладу, він, зі злості на таку поведінку працівників поліції, повідомив їх, що відмовляється від проходження огляду. Після цього працівники поліції зупинили якихось людей, про щось з ними поспілкувалися, ці люди, не бачачи його (ОСОБА_2) та не спілкуючись з ним, щось підписали працівникам поліції та пішли. В протоколі про адміністративне правопорушення в поясненнях написав: «Згоден» на вимогу працівників поліції. По закінченню оформлення адміністративного матеріалу, його (ОСОБА_2) привезли назад до автомобіля, який згодом за допомогою евакуатора забрали. Наслідки відмови від проходження огляду йому (ОСОБА_2) працівниками патрульної поліції не роз'яснювали, а вже самостійно він дізнався, після складання протоколу, за допомогою мережі Інтернет, що за це передбачена адміністративна відповідальність.

З метою перевірки доводів апеляційної скарги, за клопотанням захисника ОСОБА_1, до суду апеляційної інстанції неодноразово викликались свідки, які вказані у протоколі про адміністративне правопорушення (ас. 61-65, 71-72), проте, вказані особи до суду не з'явилися, будь-які пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в матеріалах справи відсутні.

Крім того, за клопотанням захисника ОСОБА_1 апеляційним судом неодноразово направлялись листи до Управління патрульної поліції про виклик до суду апеляційної інстанції інспекторів патрульної поліції, які здійснювали оформлення адміністративного матеріалу, в яких одночасно було викладене прохання про надання відеозапису з нагрудних відеореєстраторів інспекторів патрульної поліції (ас. 49-51, 58, 60).

Як вбачається з відповідей, які надійшли з Управління патрульної поліції на вищевказаний запит Апеляційного суду міста Києва, у зв'язку з постійною відеофіксацією роботи працівників патрульної поліції і неможливим забезпеченням тривалого зберігання відзнятих відеозаписів із нагрудних відеореєстраторів на серверах поліції, дана інформація зберігається в межах ЗО діб з моменту фіксування події, а оскільки пройшло більше ЗО діб виконання вказаного запиту в частині надання відеозаписів не є можливим (ас. 67).

При цьому працівники поліції до суду апеляційної інстанції не з'явились, про причини неявки апеляційний суд не повідомили.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що в порушення вимог вимог ст.. 251 КУпАП до протоколу про адміністративне правопорушення не долучено жодного доказу вчинення ОСОБА_2 дій, зазначених в протоколі, а відомості, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, без підтвердження іншими доказами, не можуть слугувати доказом на доведення вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП.

З урахуванням вищезазначеного, апеляційний суд позбавлений можливості підтвердити або спростувати доводи апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, зокрема, щодо обставин та фіксації відмови пройти огляд на визначення стану сп'яніння в медичному огляді у присутності свідків, дотримання визначеної законом процедури пред'явлення такої вимоги.

Згідно пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23- рп/2010 конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: ... юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64).

У відповідності до п. 4.1 вказаного Рішення, Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, з урахуванням положень, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2016 року у справі «Карелін проти Росії», відповідно до якого збір судом доказів на підтвердження винуватості особи за відсутністю сторони обвинувачення у справах про адміністративне правопорушення, свідчить про порушення права особи на неупереджений судовий розгляд, а також вимог ч. 2 ст. 62 Конституції України, якою передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, постанова суду - скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Поновити ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 3 травня 2017 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 3 травня 2017 року, якою ОСОБА_2 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 гривень з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, стягнуто судовий збір у розмірі 320 грн. 00 коп. - скасувати, провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин викладених у протоколі серії БР № 135008 від 29 березня 2017 року.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Апеляційного суду міста Києва М.А. Васильєва