Справа №201/159/18
Провадження № 3в/201/2/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2018 року суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Шелестов К.О., з секретарем судового засідання Пухловою О.О., за участю скаржника ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі скаргу ОСОБА_1 на незаконне позбавлення свободи,

ВСТАНОВИВ:

На адресу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла скарга ОСОБА_1, у якій останній, посилаючись на ст. 29 Конституції України, просив визнати незаконним позбавлення його свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2010 року про його звільнення, а також попередню зміну місця відбування адміністративного арешту зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі.

Скаржник ОСОБА_1 у судове засідання зявився, вимоги скарги підтримав та пояснив, що 29 липня 2010 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за результатами розгляду стосовно нього справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, його було піддано адміністративному арешту терміном 15 діб, на виконання якої його було поміщено до спецприймальника для адмінзаарештованих, звідки його у незаконний спосіб, порушуючи законодавство щодо місця відбування стягнення, було переміщено до психіатричної лікарні у м. Запоріжжі для проведення судово-психіатричної допомоги, посадові особи якої відмовилися провести експертизу, внаслідок чого, його було повернуто до спецприймальника. Після чого, 03 серпня 2010 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська його було звільнено від відбування адміністративного арешту, однак, незважаючи на це, скаржника у свавільний спосіб було знову примусово доставлено працівниками правоохоронних органів до спецприймальника, де протримавши його тривалий час без будь-яких законних підстав, він був випущений на волю. Зазначені дії представників органів державної влади скаржник розцінює, як незаконне позбавлення його свободи, а отже, на підставі ст. 29 Конституції України, просить визнати їх незаконними.

Представник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, що не перешкоджає розгляду скарги за його відсутності.

Вислухавши скаржника ОСОБА_1, а також дослідивши докази, долучені до матеріалів скарги, суд приходить до наступних правових висновків.

Згідно ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Законодавче врегулювання процедури адміністративного затримання врегульовано нормами глави 20 КУпАП.

Так, відповідно до ст. 260 КУпАП (в редакції, що діяла станом на 23.07.2009 року) адміністративне затримання є заходом забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення та згідно частини першої вказаної статті допускається у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов'язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 261 КУпАП про адміністративне затримання складається протокол.

Підстави адміністративного затримання органами внутрішніх справ визначено п. 1 ч. 2 ст. 262 КУпАП.

Відповідно до ст. 267 КУпАП адміністративне затримання може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, прокуророві або до суду.

Крім цього, судом встановлено, що рішенням Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 року, яке набуло статусу остаточного 06.07.2015 року, було визнано порушення прав скаржника, закріплених п. 1 ст. 5 та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно примусової госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, а також його скаргу стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього.

Зокрема, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 5 Конвенції, наряду зі статтями 2, 3 та 4, закріплює одне з найбільш важливих прав, які захищають фізичну безпеку людини, а тому її важливість у демократичному суспільстві є надзвичайною (див. рішення у справах «Маккей проти Сполученого Королівства» (McKay v. the United Kingdom [ВП]), заява № 543/03, п. 30, ECHR 2006-Х, та «Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany), заява № 61603/00, п. 102, ECHR 2005-V). У цій справі Суд зазначає, що з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року (загалом двадцять пять днів) заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше.

Крім того, у рішенні зазначено, що тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобігання позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У звязку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, обєктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою, по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), рішення від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічно хворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Суд зазначає, що у цій справі єдиною підставою поміщення заявника до психіатричної лікарні були сумніви судді щодо стану психічного здоровя заявника, які випливали з образливих та грубих висловів заявника щодо інших суддів. Суддя призначив стаціонарну психіатричну експертизу заявника, що означало поміщення його до психіатричної лікарні на строк до 30 діб, без отримання попереднього медичного висновку та за відсутності у матеріалах справи будь-яких медичних або інших документів, які б обумовлювали таке рішення.

З матеріалів скарги встановлено, що 29 липня 2010 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі про адміністративне правопорушення № 3-0003/2010 стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, було призначено амбулаторно-психіатричну експертизу правопорушника ОСОБА_1, проведення якої було доручено Обласній психіатричній лікарні м. Запоріжжя.

29 липня 2010 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 3-1720/2010 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185-3 КУпАП стосовно ОСОБА_1 було накладено на останнього стягнення у вигляді адміністративного арешту терміном 15 діб, строк відбуття якого вираховувати з 17 години 00 хвилин 29 липня 2010 року, та покладено виконання цієї постанови на Красногвардійський РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області.

Згідно пояснень скаржника ОСОБА_1 після винесення вищезазначеної постанови суду, його було доставлено до спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, де він почав відбувати накладене на нього адміністративне стягнення, однак 03 серпня 2010 року його було примусово вивезено співробітниками правоохоронного органу зі спецприймальника для проведення психіатричної експертизи у м. Запоріжжі, чим фактично було свавільно та незаконно змінено місце відбування ним адміністративного арешту.

Вищезазначені обставини також підтверджуються копією наявної у матеріалах скарги вимоги від 02.08.2010 року начальника Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на адресу начальника спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, відповідно до якої, він просив дозволу на видачу адмінзаарештованого ОСОБА_1, арештованого за здійснення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, співробітникам Красногвардійського відділу для здійснення амбулаторної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_1 у місті Запоріжжі, вул. Оріхівське шосе, буд. № 10а, згідно постанови судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, після проведення якої, ОСОБА_1 буде одразу повернуто до спецприймальника для адмінзаарештованих.

Крім цього, 03 серпня 2010 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 3-1720/2010 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185-3 КУпАП стосовно ОСОБА_1 було приведено до вимог діючого законодавства постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2010 року у відношенні ОСОБА_1, вважаючи останнього підданим адміністративному стягненню за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, звільнивши від відбування адміністративного арешту.

В той же час, як випливає з пояснень скаржника ОСОБА_1 та не спростовано іншими доказами, після звільнення його від відбування арешту у суді, останнього знову незаконно затримали працівники правоохоронного органу та примусово доставили до спецприймальника, де без будь-яких законних підстав скаржник перебував тривалий час, після чого, був випущений на свободу.

Таким чином, проаналізувавши та оцінивши вищезазначені обставини, суд приходить до висновку про те, що у судовому засіданні знайшли своє підтвердження факти незаконного позбавлення ОСОБА_1 свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду від 03 серпня 2010 року про звільнення останнього від відбування адміністративного арешту, а також зміни місця відбування адміністративного арешту ОСОБА_1 зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі, оскільки ці обставини ґрунтуються на повному, всебічному та повному дослідженні наданих суду доказів та поясненнях ОСОБА_1, які не спростовані жодною посадовою особою органу державної влади, в тому числі, представником прокуратури, який у судове засідання без поважних причин не зявився, а отже, скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 8, 29 Конституції України, ст.ст. 260, 261, 262, 267 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконними дії щодо позбавлення ОСОБА_1 свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2010 року про звільнення останнього від відбування адміністративного арешту, а також зміни місця відбування адміністративного арешту останнього зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі.

Постанову може бути оскаржено до судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя: К.О. Шелестов