Справа № 496/5263/18
Провадження № 3/496/3047/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року суддя Біляївського районного суду Одеської області Буран В.М., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

за ч. 2 ст. 185-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПдРУ № 602862 від 14.12.2018 року за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, відповідно до якого 14 грудня 2018 року о 22 годині 10 хвилин, прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» в складі ОСОБА_2 + 2 на напрямку Паланка (ОСОБА_3 Молдова) Маяки (Україна) в районі п/зн 0605, на відстані 10 м від лінії Державного кордону України було виявлено двох громадян ОСОБА_3 Молдова на вхід в Україну, які на законну вимогу не зупинились для предявлення документів, що посвідчують особу, а потім намагались втекти.

ОСОБА_1 у судовому засіданні вину у скоєному правопорушенні не визнав та йому були розясненні права, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КпАП України. Пояснив, що не порушував Державний кордон, а вони з приятелем просто вийшли на човні половити рибу на території річки яка належить ОСОБА_3 Молдова, тому не розумів чому він повинен зупинятись та щось надавати невідомим людям.

Свідку ОСОБА_4 були розясненні права, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КпАП України та він пояснив, що вони з ОСОБА_1 у той день збирались ловити рибу та Державний кордон не порушували.

Відповідальність за ст. 185-10 КУпАП настає за злісну непокору законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов'язків, пов'язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України.

Об'єктивна сторона правопорушення, полягає у вчиненні такого діяння: відкритої відмови виконати законне розпорядження чи вимогу військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов'язків, пов'язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або

члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України, а так само іншого умисного їх невиконання зазначених розпоряджень та вимог. Розпорядження та вимоги, які зазначені у диспозиції статті осіб, мають бути законними, тобто походити від правомочних осіб та знаходитися у межах їхньої компетенції. Права органів, підрозділів, військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України викладено у ст. 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України».

Згідно до ч. 1 п. 3 ст. 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов'язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право: перевіряти в осіб, які прямують через державний кордон

України, документи на право в'їзду в Україну або виїзду з України, робити в них відповідні відмітки і у випадках, передбачених законодавством, тимчасово їх затримувати або вилучати.

Суб'єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Згідно ст.129 Конституції України, однією з основних засад судочинства, є забезпечення доведеності вини.

У відповідності до вимог ст. 7 ч. 1 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановленому законом

Відповідно до встановлених обставин ОСОБА_1 на момент затримання знаходився у човні на річці та будь-яких активних дій щодо спроби незаконного перетинання державного кордону України не вчиняв (тобто, був відсутній умисел).

До протоколу про адміністративне правопорушення не надано жодного доказу про те, що вказана особа дійсно перетнула кордон та знаходилась на відстані 10 метрів від нього, також не пояснено, чим саме був відмічений на річці державний кордон та чим було зафіксовано його перетин останнім.

Крім зазначеного, в протоколі про адміністративне правопорушення відсутні свідки, що вносить додатковий сумнів достовірності подій, які викладені в адміністративному матеріалі.

Доказів протилежного матеріали адміністративної справи не містять.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 р. та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 р., ратифікованою Україною 17.97.1997 р. передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

В Рекомендаціях № R (91) 1 Комітету ОСОБА_5 Європи Державам-Членам стосовно адміністративних санкцій, одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов'язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

На думку суду, органом, який складав протокол про адміністративне правопорушення, не дотримано вимог щодо його належного оформлення та забезпечення обставин його доведення відповідними доказами.

Суду не доведено, що вимога про надання документів посвідчуючих особу була законною, так як немає підстав вважати, що ОСОБА_1 перетинав чи намагався перетинати кордон. Не доведено умисел ОСОБА_1 на вказане правопорушення, немає доказів порушення кордону, тому, як наслідок, вимога про надання документів, які посвідчують особу, не може вважатись законною, так як для цього не було підстав, а у ОСОБА_1 відповідно не виникало обовязку.

Враховуючи зазначене, протокол суперечить встановленим обставинам справи, твердження в ньому зроблені та тримаються на припущеннях, що відповідно до ст. 62 Конституції України піддається сумніву та тлумачиться на користь ОСОБА_1

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, в силу п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення, за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. п. 21-22 рішення у справі «Надточій проти України», п.33 рішення у справі «Гурепка проти України»).

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростованих презумпцій.

Тобто, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна норма міститься й в статті 62 Конституції України.

Таким чином, досліджуючи та оцінюючи всі надані по справі дані та докази в їх сукупності, вважаю, що у справі відсутні вочевидь достатніх доказів для здійснення переконливих висновків, які поза розумним сумнівом доводять вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, у звязку із чим провадження по справі слід закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 247, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу в його діях вказаного адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через Біляївський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня винесення.

Суддя Буран В.М.

17 грудня 2018 року

Строк пред'явлення постанови до виконання

згідно Закону України "Про виконавче провадження"

Постанова набрала законної сили

"___" ____________ 2018 року.