П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2018 року місто Київ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва Трясун Ю.Р., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову судді Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2017 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП,-

за участю особи, яка притягнута до

адміністративної відповідальності ОСОБА_2,

захисника МазурикаС.В.

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2017 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 20400 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Відповідно до постанови, ОСОБА_2 14 жовтня 2017 року в 14 год. 00 хв. керував автомобілем «ЗАЗ», номерний знак НОМЕР_1 на перехресті вул. Тепловозної та проспекту Григоренка в м. Києві з ознаками алкогольного сп'яніння та в порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) відмовився від проходження огляду на стан сп'яніння.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо нього закрити у зв'язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП. Одночасно апелянт ставить питання про поновлення йому строку на апеляційне оскарження постанови, оскільки вважає, що строк він пропустив із поважних причин.

Апелянт зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції він не був присутнім, оскільки подав письмове клопотання про направлення справи за місцем його проживання до Дніпровського районного суду міста Києва у зв'язку з неможливістю прибути до Дарницького районного суду міста Києва. Проте суд першої інстанції проігнорував його клопотання та розглянув справу. ОСОБА_2 звертає увагу на те, що 24 листопада 2017 року він подав заяву про надання матеріалів справи на ознайомлення та в цей день дізнався про те, що суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності.

Апелянт зазначає, що 29 листопада 2017 року подав апеляційну скаргу, проте суд апеляційної інстанції повернув йому її, оскільки він пропустив строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції та не подав клопотання про поновлення пропущеного строку. У зв'язку з чим він повторно подав апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення йому пропущеного строку.

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що постанова суду прийнята з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, підійшов формально до вивчення справи.

ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції не дослідив докази, зокрема не викликав свідків для допиту, а лише обмежився дослідженням їх письмових пояснень.

З огляду на викладене, апелянт вважає, що постанова суду підлягає скасуванню, а провадження щодо нього закриттю.

Переглянувши справу, заслухавши пояснення особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 та його захисника Мазурика С.В., які підтримали клопотання про поновлення строку, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_2 пропустив строк на апеляційне оскарження постанови суду з поважних причин.

Відповідно до матеріалів справи про адміністративне правопорушення, 17 листопада 2017 року судом за відсутності ОСОБА_2 ухвалене рішення про визнання його винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП. З матеріалів провадження вбачається, що 24 листопада 2017 року ОСОБА_2 отримав копію судового рішення.

З урахуванням положень ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпро право кожного на справедливий, публічний судовий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_2 пропустив строк на оскарження постанови з поважних причин, а тому його апеляційна скарга підлягає розгляду.

Переглянувши справу за апеляційною скаргою, заслухавши пояснення особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 та його захисника Мазурика С.В., які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх доказів в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

На думку апеляційного суду, суддя першої інстанції, розглядаючи справу про вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, в повній мірі дотримався вимог закону.

Судове рішення є мотивованим. Суд вказав, які докази винуватості ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП він приймає, а тому доводи апелянта про те, що судом не дотримано положень ст. 245 КУпАП є необґрунтованими.

Свій висновок про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення суд обґрунтував: протоколом про адміністративне правопорушення, який відповідає вимогам ст. 256 КУпАП; поясненнями свідків ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6; постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 травня 2017 року.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою 29 листопада 2017 року (а.с. 39 - 41), ОСОБА_2 вказує на порушення судом першої інстанції ст. 245 КУпАП, оскільки суд провів розгляд справи за його відсутності, не викликав свідків, не дослідив належним чином протокол про адміністративне правопорушення. В той же час він не звертає увагу апеляційного суду на те, що він не був водієм транспортного засобу, а його автомобілем керував ОСОБА_7 та він не заявляв про свідка ОСОБА_8, який нібито його підвозив до місця ДТП, яку вчинив ОСОБА_7 на його автомобілі. Лише під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 подав доповнення та додав письмові пояснення свідка ОСОБА_7 про те, що той 14 жовтня 2017 року в 14 год. 00 хв. попросив у ОСОБА_2 його автомобіль «ЗАЗ» та рухаючись по вул. Григоренка не впорався з керуванням автомобіля внаслідок чого його відкинуло на бордюру. Після чого зателефонував до ОСОБА_2 та повідомив, що трапилося з його автомобілем. Крім того, ОСОБА_2 надав письмові пояснення свідка ОСОБА_8, який стверджує, що він відвозив ОСОБА_2 до місця ДТП. Апеляційний суд не приймає ці письмові пояснення свідків як доказ невинуватості ОСОБА_2, оскільки про те, що він не керував автомобілем він заявив лише під час апеляційного розгляду. Надання таких доказів апеляційний суд розглядає як спосіб захисту з метою уникнення адміністративної відповідальності.

В той же час, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 зазначив, що, приїхавши на місце ДТП, сів за кермо свого автомобіля та керував ним декілька хвилин, оскільки автомобіль був посередині дороги та він намагався змінити його місце розташування.

Отже, цими поясненнями ОСОБА_2 фактично підтвердив те, що на той час він керував автомобілем, відтак він був водієм і повинен був дотримуватись вимог ПДР України.

Судом оцінюються докази в сукупності та в разі достатності і взаємозв'язку приймається рішення про доведеність вини особи, чи протилежне.

Оцінивши як докази, які були предметом дослідження судом першої інстанції, так і докази, отримані безпосередньо під час апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає, що такі показання ОСОБА_2 та заперечення очевидних обставин свідчить про нещирість показань останнього.

В той же час, апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції правильно взяті до уваги та належно оцінені пояснення свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відповідно до яких ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду для визначення стану сп'яніння. Підстав не довіряти їх поясненням в апеляційного суду немає, оскільки вони узгоджуються між собою та іншими доказами.

Відповідно до п. 2.5. ПДР України водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп'яніння.

Відмова від такої вимоги є складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, незалежно від того, чи був водій в стані сп'яніння.

Оскільки ОСОБА_2 постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 травня 2017 року визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, а провадження закрите у зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, тому його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 130 КУпАП як вчинення адміністративного правопорушення повторно протягом року.

Отже, ОСОБА_2 повинен був виконати вимоги інспектора патрульної поліції пройти огляд на стан сп'яніння. Не виконавши це, він вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП, про що судом першої інстанції зроблений правильний висновок.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що постанова суду є законною та обґрунтованою, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення немає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову судді Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2017 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.Р.Трясун