Справа № 613/746/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.08.2018 рокусмт. Краснокутськ

Суддя Краснокутського районного суду Харківської області Вовк Л.В., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов з Управління захисту економіки в Харківській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2»янськ Харківської області, зареєстрованого та проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_3 , пенсіонера , до адміністративної відповідальності раніше не притягувався,

за ч.ч. 1,2 ст. 172-6 КУпАП ,

в с т а н о в и в :

Згідно протоколів про адміністративне правопорушення від 17.05.2018 р. ОСОБА_1, відповідно до абз.14 ст.1, п.п.»Ґ»п.1 ч.1 ст.3 та п.1 ч.2 ст.45 Закону України « Про запобігання корупції» ( далі-Закон) ,є суб»єктом декларування , примітки до ст.172-6 КУпАП ,суб»єктом правопорушення , в порушення п.1 ч.2 ст.45 вказаного Закону , подав декларацію перед звільненням 25.04.2017 року ,що є наступним днем відрахування зі штату Богодухівського районного суду Харківської області ,чим вчинив адміністративне правопорушення , пов»язане з корупцією ,відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Крім того , ОСОБА_1 ,будучи суддею у відставці, в порушення ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» після нарахування 24.04.2017 року вихідної допомоги у розмірі 86400,00 грн., що перевищує 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб встановлених на 01.01.2017 року , письмово не повідомив протягом 10 днів , а саме до 04.05.2017 р. ,Національне агентство з питань запобігання корупції про суттєві зміни у майновому стані суб»єкта декларування, чим вчинив адміністративне правопорушення , відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.172-6 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 винним себе не визнав, просив закрити провадження по справі у зв»язку з відсутністю в його діях складу адміністративного корупційного правопорушення. При цьому пояснив, що він перебував на посаді судді Богодухівського районного суду Харківської області до 24.04.2017 р. . Після зазначеної дати він не є суб»єктом, на який розповсюджується ЗУ «Про запобігання корупції», за виключенням норми ч. 2 ст. 45 цього ж Закону, за якою він зобов»язаний наступного року після припинення діяльності подавати в установленому ч. 1 ст. 45 порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік. Тобто, в період з 01 січня 2017 року до 01 квітня 2018 року він зобов»язаний подати до НАЗК декларацію за весь 2017 рік. Окрім того , в разі припинення діяльності , законом взагалі не визначено термін подання декларації. Щодо повідомлення про зміни його майнового стану, передбаченого ч. 2 ст. 52 ЗУ «Про запобігання корупції», то такого обов»язку після звільнення з посади судді у нього немає. Адже, починаючи з 24 травня 2017 року він не є суб»єктом, на якого розповсюджуються вищезазначені вимоги антикорупційного законодавства. Статус судді у відставці не змінює такий порядок застосування ст. 52 ЗУ «Про запобігання корупції», оскільки законодавець розповсюджує дію цієї норми закону лише на осіб, уповноважених на виконання функцій держави, а не раніше уповноважених. Крім того , отримавши 24.04.2017 р. на картковий рахунок суму вихідної допомоги у розмірі 87 789,54 грн. , він повністю зазначив у декларації 25.04.2017 р. та подав до НАЗК , чим виконав обов»язок по декларуванню доходів , у тому числі суми вихідної допомоги . Нарахування доходу відбулося 24.04.2017 р. , проте виплата цих сум була здійснена шляхом отримання її на картковий рахунок , після закінчення робочого дня . Враховуючи повідомлення 25.04.2017 р. НАЗК про сукупний дохід , в який включена сума вихідної допомоги , на думку ОСОБА_1, ніяких змін майнового стану не відбулося , а тому не було потреби в повторному окремому декларуванні сум вихідної допомоги .

Прокурор в судовому засіданні просив визнати винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.ч.1, 2 ст. 172-6 КУпАП, посилаючись на доведеність його винуватості зібраними доказами, які містяться в матеріалах справи.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дійшов до наступних висновків.

Частина перша статті 172-6 КУпАП передбачає несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

За диспозицією ч. 2 ст. 172-6 КУпАП передбачено неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про відкриття валютного рахунка в установі банку-нерезидента або про суттєві зміни у майновому стані.

Відповідно до п. 9 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» (далі -Закон) правопорушення, пов»язане з корупцією діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до вимог КУпАП, одним із завдань провадження у адміністративних справах цієї категорії є забезпечення судами своєчасного, всебічного, повного та об»єктивного дослідження всіх обставин, передбачених ст. ст. 247 і 280 КУпАП, звертаючи особливу увагу на з»ясування таких питань: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягується до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, пов»язаного з корупцією, передбаченого КУпАП; чи є особа винною у його вчиненні; чи належить вона до суб»єктів цього правопорушення; чи не містить правопорушення ознак злочину; чи не закінчилися на момент розгляду справи строки, передбачені ст. 38 КпАП; чи немає інших обставин, що виключають провадження у справі.

Суди мають також з»ясовувати мотив і характер вчиненого діяння, повноваження особи, яка його вчинила, наявність причинного зв»язку між діянням і виконанням особою повноважень, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним у матеріалах справи доказам, суд повинен дати належну оцінку.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, пов»язані з корупцією, суди зобов»язані забезпечувати своєчасний та якісний їх розгляд, точне й неухильне застосування чинного законодавства.

Вирішуючи справи цієї категорії, суди повинні керуватися Конституцією, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), законом «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-VІІ, КпАП, іншими нормативно-правовими актами, а також практикою Європейського суду з прав людини.

У цьому аспекті слід зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов»язків осіб, національні органи зобов»язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону та роз»яснення Національного агентства з питань запобігання корупції, особи які станом 01.09.2016 та в подальшому, займали відповідальне становище, зобов»язані в десятиденний термін, шляхом заповнення відповідної Е-декларації на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, повідомити Національне агентство про суттєві зміни у майновому стані (в разі їх виникнення), які перевищують 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року.

Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції №3 затверджено Форму повідомлення про суттєві зміни в майновому стані суб'єкта декларування, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 р. за №961/29091, відповідно до якої під суттєвою зміною у майновому стані суб'єкта декларування розуміється отримання ним одноразового доходу або придбання майна на суму, яка перевищує 50 мінімальних заробітних плат, встановлених на 01 січня, у якому подається повідомлення. Якщо вартість майна перевищує 50 мінімальних заробітних плат, але була сплачена частинами, то повідомлення про суттєві зміни в майновому стані подається після переходу права власності на таке майно. Дохід, який був нарахований, але не сплачений (не отриманий), не повідомляється. Повідомлення про суттєві зміни у майновому стані суб'єкта декларування подається ним особисто шляхом заповнення відповідної електронної форми на веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції через власний персональний електронний кабінет суб'єкта декларування у системі Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Інформація, включена в повідомлення про суттєві зміни у майновому стані суб'єкта декларування, повинна бути також відображена в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яку такий суб'єкт декларування подає відповідно до Закону України Про запобігання корупції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в Богодухівському районному суді Харківської області на посаді судді та був відрахований зі штату 24.04.2017 р. у зв»язку з відставкою (наказ № 02-05-26 від 20.04.2017 р.), тобто ОСОБА_1 перебував на посаді судді Богодухівського районного суду Харківської області лише до 24.04.2017 р.

На думку суду, після зазначеної дати ОСОБА_1 не є суб»єктом, на який розповсюджується ЗУ «Про запобігання корупції», за виключенням норми ч. 2 ст. 45 цього ж Закону, за якою він зобов»язаний наступного року після припинення діяльності подавати в установленому ч. 1 ст. 45 порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Тобто, в період з 01 січня 2017 року до 01 квітня 2018 року він зобов»язаний подати до НАЗК декларацію за весь 2017 рік. Такого обов»язку щодо повідомлення про зміни його майнового стану, передбаченого ч. 2 ст. 52 ЗУ «Про запобігання корупції», після звільнення з посади судді, у нього немає. Адже, починаючи з 24.04.2017 року він не є суб»єктом, на якого розповсюджуються вищезазначені вимоги антикорупційного законодавства. Статус судді у відставці не змінює такий порядок застосування ст. 52 ЗУ «Про запобігання корупції», оскільки законодавець розповсюджує дію цієї норми закону лише на осіб, уповноважених на виконання функцій держави, а не раніше уповноважених.

Так, 24.04.2017 року ОСОБА_1 отримав дохід, пов»язаний зі звільненням з посади судді, розмір якого був зазначений у виданій йому Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Харківській області довідці цього ж дня. Зокрема, в ній зазначалося, що йому нараховано до виплати сукупний дохід за період з 01 січня 2017 року по 24.04. 2017 року у сумі 86 400,00 грн., яка і була ним вказана у поданій до НАЗК, згідно вимог ч. 2 ст. 45 ЗУ «Про запобігання корупції», декларації від 25.04.2017 р. . Разом з тим, його обов»язок по декларуванню доходів, в тому числі суми вихідної допомоги, був виконаний належним чином 25.04.2017 року шляхом подання до НАЗК декларації з зазначенням всієї нарахованої до виплати суми сукупного доходу 87 789,54 грн. за період з 01.01.2017 року по 24.04.2017 року (в тому числі 86 400,00 грн. вихідної допомоги). Тобто нарахування його доходу відбулося 24.04.2017 року (враховуючи вихідну допомогу).

Відповідно, враховуючи повідомлення 25.04.2017 року НАЗК про сукупний грошовий дохід ОСОБА_1, в який була включена сума вихідної допомоги, ніяких змін його майнового стану не відбулося, а тому не було потреби в повторному окремому декларуванні сум вихідної допомоги шляхом заповнення відповідального підрозділу декларації за 2017 рік, як це передбачено порядком інформування НАЗК, передбаченого ч. 3 ст. 52 ЗУ «Про запобігання корупції».

Відповідно до положень ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Склад правопорушення за ч. ч.1, 2 ст. 172-6 КУпАП є формальним, оскільки обов»язковим елементом об»єктивної сторони є умисна дія - умисне несвоєчасне подання декларації та неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про суттєві зміни у майновому стані. Тому орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення повинен довести в діях особи умисел на неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про суттєві зміни у майновому стані.

Суб»єктивна сторона даного правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Суд звертає увагу, що ні у протоколі про адміністративне правопорушення, ні прокурором у судовому засіданні не наведено обґрунтувань та доказів на підтвердження суб»єктивної сторони даного правопорушення. Тобто не встановлені і не доведені вина у формі умислу, мотив (корисливий, особиста зацікавленість, неправильно зрозумілі інтереси служби, тощо) та мета інкримінованого йому правопорушення, а також час та місце його вчинення.

Так , для кваліфікації діяння за ч.1 ст.172-6 КУпАП необхідним є встановлення несвоєчасності подання декларації , тобто подання поза строком , визначеним законом.

В ч.1 ст.45 Закону визначено кінцевий термін (часові межі) ,коли уповноважені на те особи зобов»язані подати декларацію , зокрема вміщено формулювання « щорічно до 1 квітня». Разом з тим у випадках , передбачених ч.2 ст.45 Закону, тобто в разі припинення здійснення діяльності , цей термін не визначено взагалі. Відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання.

Крім того, при прийнятті рішення суд звертає увагу на те, що системний аналіз вжитого в абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону формулювання «припиняє діяльність» дає підстави констатувати, що термін «припинення» за загальним правилом (ст. 36 Кодексу законів про працю України) співвідноситься із терміном «звільнення» як ціле і частина, охоплюючи останнє. Це саме випливає з аналізу норм інших спеціальних нормативно-правових актів, зокрема з положень Закону України «Про державну службу» (ст. 83), Закону України «Про статус народного депутата України» (ст. 4) тощо, де зазначена термінологія підміняється одна одною. Разом з тим із цього правила є винятки. Так, Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402) розрізняє терміни «звільнення» (статті 112-118) та «припинення» (статті 119-125), а отже, розмежовує їх, передбачаючи різні підстави для настання таких юридичних фактів. Наведені положення цього Закону повністю кореспондують зі ст. 126 Конституції України, яка також розмежовує ці поняття. Аналогічний підхід використано законодавцем щодо припинення повноважень судді Конституційного Суду України та його звільнення (ст. 149-1 Конституції України).

Так, у ст. 126 Конституції України, ст. 119 Закону № 1402 зазначено, що повноваження судді припиняються виключно в разі: 1) досягнення суддею шістдесяти п'яти років; 2) припинення громадянства України або набуття суддею громадянства іншої держави; 3) набрання законної сили рішенням суду про визнання судді безвісно відсутнім або оголошення померлим, визнання недієздатним або обмежено дієздатним; 4) смерті судді; 5) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді за вчинення ним злочину. Цей перелік є вичерпним. Слід зазначити, що саме такий підхід використала Рада суддів України, приймаючи рішення від 15 вересня 2016 року № 54 «Щодо питання припинення повноважень суддів з визначених Законом № 1402-VIII підстав».

Крім того, слід зауважити, що виключною підставою для припинення трудових відносин судді з відповідним судом, згідно зі ст. 125 Закону № 1402, є саме припинення повноважень судді (статті 119-125). Звільнення ж судді з підстав, визначених ч. 6 ст. 126 Конституції України, ст. 112 Закону № 1402, не є підставою для припинення трудових відносин в аспекті зазначених вище норм Конституції України та спеціального закону.

Беручи до уваги положення ст. 7 КУпАП, згідно з якою «застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом», яка передбачає чітке виконання передбачених законом норм, а отже, забороняє притягнення особи до адміністративної відповідальності за аналогією, тобто унеможливлює застосування по аналогії норм, що закріплюють склад правопорушень, з огляду на проведений вище аналіз, суддя, який звільняється з підстав, визначених ч. 6 ст. 126 Конституції України, не можуть бути суб'єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. Наведене стосується й інших правопорушень, передбачених ст. 172-6 КУпАП, у тому числі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення про суттєві зміни в майновому стані (ч. 2 цієї статті), а також внаслідок отримання суддею вихідної допомоги у зв'язку з відставкою до досягнення ним шістдесяти п'яти років, адже суб'єкт їх вчинення однаковий.

Згідно з ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори», від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов'язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, від 04.11.1950 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgment of 2 September 1998. Reports. 1998 VI. представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення, і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу.

Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно здобутих доказів.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 відрахований зі штату Богодухівського районного суду Харківської області з 24.04.2017 року у зв»язку з поданням заяви про відставку та його звільнено з посади судді Богодухівського районного суду Харківської області , тобто з підстав передбачених ст. 126 Конституції України, тому він не може бути суб'єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.ч.1, 2 ст. 172-6 КУпАП.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.ч.1, 2 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов»язане з корупцією, відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.247, 283-285,287 КУпАП, суддя -

п о с т а н о в и в :

Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.ч. 1, 2 ст.172-6 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення .

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги до Краснокутського районного суду Харківської області протягом 10 днів дня винесення постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана протягом 10 днів. У разі подання апеляційної скарги, постанова, якщо вона не скасована, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.В. Вовк