АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 33/790/946/18
Категорія: ч.1 ст. 172-6 КУпАП
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.09.2018 року м. Харків
Апеляційний суд Харківської області у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справи ОСОБА_1 вивчивши апеляційну скаргу керівника Харківської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_2 на постанову судді Київського районного суду Харківської області від 27.08.2018 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП відносно ОСОБА_3, -
Постановою судді Київського районного суду м. Харкова від 27.08.2018 року провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП відносно ОСОБА_3 було закрито у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Не погодившись з вказаним рішенням, керівник Харківської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, та прийняти нову постанову, якою ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП і накласти на нього адміністративне стягнення в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою прокурора, приходжу до висновку про наявність підстав для її повернення адресату виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 250 КУпАП прокурор, заступник прокурора, здійснюючи нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів при провадженні в справах про адміністративне правопорушення, мають право оскаржувати постанову і рішення по скарзі в справі про адміністративне правопорушення. Частиною другою цієї норми визначено, що при провадженні у справах про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 172-4 172-9 цього Кодексу, участь прокурора у розгляді справи судом є обовязковою.
Разом з тим, згідно положень ч. 1 ст. 287 КУпАП, постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором лише у випадках, передбачених ч. 5 ст. 7 цього Кодексу, де зазначено, що прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення шляхом реалізації повноважень щодо нагляду за додержанням законів при застосуванні заходів примусового характеру, повязаних з обмеженням особистої свободи громадян.
Положення ч. 1 ст. 287 та ч. 5 ст. 7 КУпАП кореспондуються з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до яких, однією із функцій прокуратури є здійснення нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян.
Повноваження прокурора при здійсненні ним такого нагляду визначені ст. 26 даного Закону, і спрямовані на захист прав і свобод особи, яка примусово тримається в будь-яких місцях згідно з судовим рішенням або рішенням адміністративного органу.
Втім, згідно змісту оскаржуваної постанови, провадження у справі щодо ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП було закрито, і заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням його особистої свободи до нього не застосовувалось.
Тобто, в даному випадку прокурор не має повноважень на оскарження судового рішення згідно з положеннями ч. 1 ст. 287 КУпАП та ч. 2 ст. 294 КУпАП.
Посилання прокурора на лист Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 30.04.2015 № 9-749/0/4-15 суд не бере до уваги, оскільки даний лист не є нормою права.
Відповідно до Ухвали Конституційного Суду України від 08.12.2015 року за № 49-у/2015 у справі № 2-43/2015 встановлено неузгодженість положень ч. 5 ст. 7, ст. 250, ч. 1 ст. 287 та ч. 2 ст. 294 КУпАП щодо повноважень прокурора оскаржувати постанови суду у справах про адміністративне правопорушення, яка може бути усунена лише у законодавчому порядку.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону як таку, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які б передбачали можливість різного тлумачення такого питання, порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Окрім цього, ч. 2 ст. 294 КУпАП, яка є спеціальною нормою відносно ч. 1 ст. 250 КУпАП, визначає перелік осіб, наділених правом на апеляційне оскарження, а саме частиною другою цієї норми передбачено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Прокурор, як учасник провадження у справах про адміністративні правопорушення наділений правом подавати апеляційні скарги лише на постанови, які повязані із застосуванням заходів примусового характеру, повязаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Таким чином, можливість подання апеляційної скарги прокурором на постанову судді, якою не накладено стягнення, визначене п.п. 7 та 8 ч. 1 ст. 24 КУпАП не передбачена ст. 294 КУпАП.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_2 на постанову судді Київського районного суду м. Харкова від 27.08.2018 року, якою провадження у справі відносно ОСОБА_3 було закрито у звязку з відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6, повернути особі, яка її подала, оскільки вона не наділена правом апеляційного оскарження.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Харківської області ОСОБА_1