АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 33/796/2239/2018 Постанова винесена суддею Рибалкою Ю.В.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2018 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва Павленко О.П., за участі ОСОБА_2 та захисника ЖуриО.М., розглянувши апеляційну скаргу

ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Києві, проживає за адресою: АДРЕСА_1

на постанову судді Оболонського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року

в с т а н о в и в:

Постановою судді Оболонського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та піддано його адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Крім того, стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп.

Як встановив суддя місцевого суду, 14 березня 2018 року близько 00 год. 05 хв. ОСОБА_2, рухаючись по вул. Вишгородська, 52 в м. Києві, керував автомобілем «ВАЗ 21013», державний номерний знак НОМЕР_1, з ознаками наркотичного сп'яніння, від проходження огляду на стан сп'яніння відмовився у встановленому законом порядку в присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 ПДР України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати постанову Оболонського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року, а справу стосовно нього закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

За доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 судове рішення є таким, що ухвалено з порушенням вимог чинного законодавства і внаслідок неповного з'ясування обставин справи, а тому є незаконним, водночас у справі відсутні докази вчинення ним адміністративного правопорушення.

Під час розгляду справи, як зазначає апелянт, суд першої інстанції допустив неповноту, оскільки не допитав у судовому засіданні патрульних поліцейських, отже не перевірив за якими критеріями одні поліцейські не встановили у нього ознак сп'яніння, а інші такі ознаки виявили.

Крім того, ухвалюючи постанову, суд, на думку апелянта, не надав належної оцінки його поясненням та поясненням свідка ОСОБА_4, які фактично підтверджуються відеозаписом із нагрудних камер працівників патрульної поліції та доводять, що він спочатку погодився на вимогу поліцейського пройти огляд на стан сп'яніння у закладі охорони здоров'я, але після заперечень поліцейських стосовно того, щоб його наречена ОСОБА_4 проїхала разом з ними на огляд, відмовився їхати з поліцейськими у лікарню, оскільки не міг залишити ОСОБА_4 вночі одну посеред вулиці, де їй могла загрожувати небезпека. За таких обставин вважає, що його дії були направлені на порятунок життя або здоров'я ОСОБА_4, він діяв в стані крайньої необхідності, що виключає адміністративну відповідальність.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 також порушив питання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, поважність причин пропуску якого обґрунтував тим, що 08 червня 2018 року в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину постанови, а повний її текст він отримав 19 червня 2018 року.

Враховуючи, що порушення строку оскарження є незначним, вважаю можливим, врахувавши доводи в цій частині, поновити ОСОБА_2 строк оскарження постанови судді місцевого суду від 08 червня 2018 року.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 та захисника Жури О.М. на підтримку апеляційних вимог, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апелянта, прихожу до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 130 КУпАП визначено декілька діянь, які утворюють об'єктивну сторону зазначеного правопорушення. Зокрема, адміністративна відповідальність за цією нормою закону передбачена за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За змістом п. 2.5 Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп'яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідно до положень частин 2 - 6 ст. 266 КУпАП огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, проводиться з використанням спеціальних технічних засобів поліцейським у присутності двох свідків.

У разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров'я.

Згідно ж з пунктом 12 розділу ІІ Інструкції &q?нк;Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції&q? ;, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.11.2015 за № 1413/27858 (далі - Інструкція), у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє таку особу до найближчого закладу охорони здоров'я.

Отже, відмова водія від проходження огляду на стан, зокрема, наркотичного сп'яніння в закладі охорони здоров'я є підставою притягнення особи до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у ст.ст. 251, 252 КУпАП, зобов'язаний з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом та правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.

Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП.

Апеляційним переглядом встановлено, що суддя місцевого суду при розгляді справи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП щодо ОСОБА_2 дотримав положення процесуального закону і правильно застосував норми матеріального права.

Виходячи зі змісту судового рішення, суддя місцевого суду дослідив наявні в справі письмові докази, переглянув відеоматеріали, вислухав пояснення ОСОБА_2 і правову позицію його захисника, допитав свідка ОСОБА_4

Детально проаналізувавши у судовому рішенні всі досліджені докази, суддя повно та всебічно з'ясував фактичні обставини правопорушення та дійшов вмотивованого висновку про наявність правових підстав для притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки його винуватість у порушенні вимог п. 2.5 ПДР та вчиненні цього правопорушення доводиться даними, які містяться в:

- протоколі про адміністративне правопорушення серії БД № 442370 від 14 березня 2018 року, який складений уповноваженою на те особою, а його зміст у повній мірі відповідає вимогам ст. 256 КУпАП. (а.с. 1);

- письмових поясненнях свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які підтвердили фактичні обставини події, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, а саме відмову водія ОСОБА_2 14 березня 2018 року о 00 год. 30 хв. від проходження огляду на стан наркотичного сп'яніння в закладі охорони здоров'я, водночас жодних зауважень щодо правомірності дій працівників поліції як у письмових поясненнях, так і в протоколі не указали (а.с. 2);

- відеозаписах із нагрудних камер поліцейських, з яких слідує, що ОСОБА_2 в присутності двох свідків відмовився від проходження огляду на стан наркотичного сп'яніння в закладі охорони здоров'я, а поліцейські в даному випадку діяли з дотриманням вимог ст. 266 КУпАП та відповідної Інструкції(а.с. 4);

- поясненнях свідка ОСОБА_4, яка підтвердила, що ОСОБА_2 відмовився від огляду на стан сп'янінні в закладі охорони здоров'я, оскільки поліцейські не погодились доставляти його до лікарні разом з нею, а ОСОБА_2 не хотів її залишати одну вночі на вулиці.

Крім того, надав суддя місцевого суду оцінку і представленим ОСОБА_2 в судовому засіданні медичним документам, обґрунтовано визнавши їх такими, що не звільняють в даному випадку ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності, з огляду на фактичні обставини вчиненого ним правопорушення.

Доводи апелянта щодо неповноти судового розгляду, які зводяться до того, що суд не допитав поліцейських у судовому засіданні, є непереконливими, оскільки, задовольнивши клопотання захисника, суд викликав поліцейських у судове засідання, проте їх неявка жодним чином не перешкодила суду встановити дійсні обставини правопорушення та з дотриманням вимог ст.ст. 251, 252 КУпАП оцінити докази у справі. До того ж усі дії поліцейських зафіксовані у відеозаписах, які безпосередньо досліджувалися судом під час судового розгляду, а підстав вважати, що поліцейський фактично не виявив у ОСОБА_2 ознак наркотичного сп'яніння, бо вони були відсутні, немає.

Надуманими є і доводи ОСОБА_2 про те, що, відмовившись від огляду на стан сп'яніння в закладі охорони здоров'я, він діяв у стані крайньої необхідності.

Так, за змістом ст. 17 КУпАП особа, яка діяла, зокрема в стані крайньої необхідності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Об'єктами захисту від небезпеки є державний або громадський порядок, власність, права і свободи громадян, установлений порядок управління. Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Стаття 18 КУпАП передбачає, що небезпека за таких обставин не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов'язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам, що є одним із найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності. Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім.

Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов'язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях, інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається.

Між тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази в розумінні вимог ст. 251 КУпАП, які б доводили, що ОСОБА_2 14 березня 2018 року не виконав вимоги п. 2.5 ПДР України для запобігання небезпеки життю або здоров'ю ОСОБА_4, тобто діяв у стані крайньої необхідності. Отже, суддя місцевого суду з цих підстав і не врахував пояснення ОСОБА_2, які в частині заперечень щодо вчинення правопорушення об'єктивно нічим не підтверджені.

Адміністративне стягнення на ОСОБА_2 накладено з дотриманням вимог ст. 33, ч. 1 ст. 130 КУпАП та в межах строків, передбачених ст. 38 цього Кодексу.

Таким чином, за відсутності підстав для скасування постанови судді Оболонського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року, яка є законною й обґрунтованою, та закриття провадження в справі, як про це просить ОСОБА_2, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,

п о с т а н о в и в:

Поновити ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження постанови судді Оболонського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову судді Оболонського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та піддано його адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду м. Києва О.П. Павленко