Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 33/4809/144/18 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія - 41 Доповідач у суді ІІ-ї інстанції ОСОБА_2.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.12.2018 м. Кропивницький

Суддя Кропивницького апеляційного суду Ремез П.М., за участі секретаря судового засідання Волошиної Н.С., представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2018 року якою,

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, працює головою правління ПрАТ «Кіровоградобленерго», проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1,

притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 7 ст. 41 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Цією постановою суду ОСОБА_3 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 41 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн.

Із протоколу про адміністративне правопорушення № КР2261/387/АВ/П/ПТ від 02.10.2018 та постанови судді від 21.11.2018 вбачається, що ОСОБА_3, працюючи на посаді голови правління ПрАТ «Кіровоградобленерго», яке зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 м Кропивницький, не забезпечив дотримання вимог, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України, а саме відповідно до наказу № 595-к від 03.09.2018, ОСОБА_5 звільнено з посади охоронника з 31.08.2018 на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у звязку з вступом на військову службу, згідно контракту укладеного між Міністерством оборони України та ОСОБА_6 06.08.2018 строком на 5 років про проходження військової служби осіб офіцерського складу у Збройних Силах України, а відтак ОСОБА_5 був звільнений під час проходження ним строкової військової служби, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 7 ст. 41 КУпАП.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати постанову суду першої інстанції, провадження у справі щодо нього закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 41 КУпАП.

В обґрунтування своїх вимог вказує на дотримання ПрАТ «Кіровоградобленерго» вимог ч. 3 ст.119 КЗпП України та помилковість висновку суду першої інстанції про порушення цих вимог Закону апелянтом.

Оскільки п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставами для припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 ст. 119 КЗпП України, «за працівниками, призваними: на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав та гарантій передбачених нею, правове значення мають: види військової служби, її підстави, початок та завершення мобілізації, строки дії особливого періоду та демобілізації. Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов'язків, що викладені у частині 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, розглядаються і застосовуються щодо кожного такого працівника індивідуально, з урахуванням положень діючого законодавства України.

ОСОБА_5 06 серпня 2018 року уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у ЗС України на посадах осіб офіцерського складу строком на 5 (пять) років, не під час дії особливого періоду, а тому зазначені гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП, не могли і не можуть бути застосовані з огляду на діюче законодавство.

Також, на думку апелянта, у звязку із тим, що з 26.09.2016 та на час укладення ОСОБА_5 контракту (06.08.2018), в Україні жодні мобілізаційні заходи не проводилися і особливий період не запроваджувався, тому гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, відносно осіб, які прийняті у добровільному порядку на військову службу за контрактом, не підлягають застосуванню.

Крім того зазначив, що підставою для припинення дії трудового договору відповідно до пункту 3 частини 1 статті 36 КЗпП України, був виключно добровільний вступ ОСОБА_5 на військову службу за контрактом, за відсутності особливого періоду, у звязку з чим положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України щодо збереження місця роботи та посади, на нього не поширюються.

Заслухавши представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4, який підтримав апеляційну скаргу та просив постанову суду скасувати і закрити провадження по справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Викладений в постанові суду першої інстанції висновок про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 41 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи, є законним та обґрунтованим, повністю узгодженим із наявними в матеріалах справи доказами, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення № КР2261/387/АВ/П/ПТ від 02.10.2018 (а.с.2-4); витягом з акту перевірки № КР2261/387/АВ від 25.09.2018 (а.с.8-9), а також іншими фактичними даними.

З дотриманням вимог ст. ст. 251, 279, 280 КУпАП, докази, що містяться в матеріалах справи, судом першої інстанції були перевірені на їх допустимість, належність та достатність.

Так, голові правління ПрАТ «Кіровоградобленерго» ОСОБА_3 ставиться у провину не забезпечення дотримання вимог, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України, а саме звільнення працівника ОСОБА_5 під час проходження ним строкової військової служби, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 7 ст. 41 КУпАП.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 01.03.2010 № 352 гр. ОСОБА_5 прийнято на роботу до підприємства ПрАТ «Кіровоградобленерго» на посаду охоронника.

06 серпня 2018 року ОСОБА_5 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у ЗС України на посадах осіб офіцерського складу строком на 5 (пять) років.

Наказом від 03.09.2018 № 1395-к гр. ОСОБА_5 було звільнено з підприємства ПрАТ «Кіровоградобленерго» на підставі п. 3 ст. 36 КЗпПУ, чим порушено вимоги ст. 119 КЗпПУ щодо гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов'язків.

Вказані порушення виявлені під час позапланової (вибіркової) перевірки з 24.09.2018 по 25.09.2018.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що доводи апеляційної скарги про відсутність у діях ОСОБА_3 порушень вимог трудового законодавства та необґрунтованість постанови суду першої інстанції є безпідставними.

Не ґрунтуються на вимогах законодавства доводи апеляційної скарги про те, що оскільки на час припинення трудового договору з ОСОБА_5, в державі не було оголошено рішень про проведення мобілізації, виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці або воєнного стану, то при прийнятті на військову службу у добровільному порядку за контрактом, на такого робітника гарантії передбачені статтею 39 Закону України «Про військовий обов'язок та військову службу» та ст. 119 КЗпП України не поширюються, виходячи з наступного.

Статтею 119 Кодексу законів про працю України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обовязків.

Частиною третьою статті 119 КЗпП України встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України», у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого встановленим порядком, оголошено часткову мобілізацію, у звязку з чим в Україні настав особливий період. Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Водночас, зазначеним Законом передбачено такий захід, як демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію та штати мирного часу.

Згідно зі статтею 11 зазначеного Закону рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою приймає Президент України.

Указ Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15», не містить положень, які скасовують дію особливого періоду в Україні, та стосується лише проведення у вересні жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу.

Враховуючи викладене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період, який діє в Україні з 17 березня 2014 року.

Така правова позиція була сформована Верховним Судом у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц (провадження № 61-1664 св 17).

З урахуванням наведеного, необхідно прийти висновку, що на час укладення контракту зі ОСОБА_5 існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, та існував особливий період. Укладення контракту в таких умовах не може бути підставою для припинення з працівником трудового договору на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Таким чином, припинення трудових відносин зі ОСОБА_5 у звязку із вступом на військову службу за контрактом у добровільному порядку на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України призвело до порушення вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України, а саме: порушення встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обовязків, передбачених Законом України «Про військовий обовязок і військову службу». З огляду на наведене необхідно констатувати, що в діях ОСОБА_3 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 41 КУпАП.

При розгляді справи судом порушень ст.ст. 279, 280 КУпАП не допущено, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 251 КУпАП, а всі обставини, що мають значення для вирішення справи, суд з наведенням відповідних мотивів встановив та правильно кваліфікував вчинене правопорушення.

Накладаючи на ОСОБА_3 адміністративне стягнення, враховуючи особу правопорушника, характер та обставини вчиненого, суд наклав на останнього адміністративне стягнення, у відповідності до вимог ст. 33 КУпАП, в межах санкції ч. 7 ст. 41 КУпАП, а саме у виді штрафу.

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2018 року стосовно ОСОБА_3 слід залишити без зміни.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 ч. 8 п. 1 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2018 року, якою ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 41 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 850 гривень - залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя: підпис

З оригіналом згідно:

Суддя Кропивницького

апеляційного суду ОСОБА_2