АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №33/774/933/18 Головуючий у 1 інстанції - Карягіна Н.О.
Справа № 200/8625/18 Доповідач - Іванова А.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2018 року суддя апеляційного суду Дніпропетровської області Іванова А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2018 року, якою:

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, яка працює першим заступником директора комунального вищого навчального закладу «Дніпровський базовий медичний коледж», мешкає за адресою АДРЕСА_1,

визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, -

встановив:

Цією постановою ОСОБА_3 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 425 гривень. Крім того, постановлено стягнути з ОСОБА_3 судовий збір у сумі 352 грн. 40 коп. на користь держави.

Як вбачається з постанови, за результатами проведеної перевірки Регіональним представництвом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Дніпропетровській області за заявою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було встановлено, що 11.04.2018 року потерпілі звернулись до закладу з інформаційним запитом, зареєстрованим за вх. № 01-04/343, в якому просили надати інформацію та копії документів, розпорядниками яких є заклад, а саме: копію наказу про створення комісії із соціального страхування по закладу, П.І.Б. складу комісії із соціального страхування в закладі, графік роботи комісії із соціального страхування в закладі, яким принципом керувався заклад, коли обирали склад та голову комісії із соціального страхування, нормативні документи, відповідно до яких створено комісію із соціального страхування в закладі. Заклад відмовив потерпілим у наданні запитуваної інформації, відповідно до відповіді від 17.04.2018 року за вих. № 01-01/268, у зв'язку з тим, що заклад не є суб'єктом Закону України «Про доступ до публічної інформації». Таким чином своїми діями перший заступник директора комунального вищого навчального закладу «Дніпровський базовий медичний коледж директор ОСОБА_3 неправомірно відмовила у наданні інформації, чим скоїла правопорушення, передбачене ч.2 ст. 212-3 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаним рішенням особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу 31.07.2018 року, тобто після закінчення, встановленого ч. 2 ст. 294 КУпАП десятиденного строку на апеляційне оскарження постанови судді першої інстанції. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі у зв'язку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_3 заявила клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції.

В обґрунтування клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку ОСОБА_3 посилається на те, що строк на апеляційне оскарження постанови суду нею не пропущений, оскільки апеляційну скаргу подано 03.07.2018 року та направлено кур'єрскою службою до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетрвоська.

В обґрунтування апеляційної скарги в своїх доповненнях посилається на те, що постанова суду є незаконною, необґрунтованою, а висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам провадження. Зазначає, що в матеріалах справи відсутнє будь-яке доручення від Уповноваженого ВРУ з прав людини на складання протоколу відповідним спеціалістом відділу забезпечення діяльності регіональних представництв Секретаріату Уповноваженого ВРУ з прав людини ОСОБА_6 щодо ОСОБА_3, що вказує на складання протоколу особою, яка не мала на це повноважень.

Вказує, що судом першої інстанції розглянуто справу про адміністративне правопорушення на підставі протоколу, який складено з порушенням вимог ст.ст. 254-256 КупАП, а саме протокол не дає можливості пересвідчитись у його автентичності, оскільки засвідчений лише підписом особи, яка його склала, без додавання документів, що підтверджують її повноваження, без зазначення номеру протоколу тощо. Висновок суду ґрунтується на даних протоколу та запиті ОСОБА_4, ОСОБА_5 Вказує, що об'єктивна сторона не доведена. Також, зазначила, що на момент видання наказу, не існувало юридичної особи Комунальний вищий навчальний заклад "Дніпровський базовий медичний коледж" Дніпропетровської обласної ради", у зв'язку з чим наявність наказу не породжувало юридичного обов'язку щодо його виконання та за своєю суттю є нікчемним. Не з'ясовано та не доведено наявність в діях ОСОБА_3 суб'єктивної сторони (винності) вінкримінованому адміністративному правопорушенні.

Вирішуючи питання про необхідність поновлення строку апеляційного оскарження постанови суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що матеріали справи не містять відомостей про отримання ОСОБА_3 копії оскаржуваної постанови, разом з тим остання вказує, що апеляційну скаргу вперше подала у строк, передбачений чинним законодавством, а саме 03.07.2018 року.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про поважність причини пропуску ОСОБА_3 строку на апеляційне оскарження постанови суду у справі про адміністративне правопорушення та вважає необхідним задовольнити клопотання останньої, поновивши строк на оскарження постанови та розглянути подану апеляційну скаргу по суті.

В судове засідання ОСОБА_3 не з'явилась, надала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність через неможливість її явки у судове засідання, апеляційний суд у відповідності до ч. 6 ст. 294 КУпАП, вважає можливим розглянути справу без участі особи, яка подала апеляційну скаргу.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов'язаний повно, всебічно, та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).

Відповідно до ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо.

Положення ст. 7 КУпАП передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Статтею 23 КупАП передбачено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах поданих апеляційних скарг. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Відповідальність за ч. 2 ст. 212-3 КУпАП настає у разі порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме: необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, ненадання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання недостовірної інформації.

Об'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП виражається у неправомірній відмові в наданні інформації, несвоєчасному або неповному наданні інформації, наданні інформації, що не відповідає дійсності, у випадках, коли така інформація підлягає наданню на запит громадянина чи юридичної особи відповідно до Законів України «Про інформацію», «Про доступ до публічної інформації», «Про звернення громадян», «Про доступ до судових рішень» та «Про засади запобігання і протидії корупції».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Стаття 5 Закону гарантує, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Стаття 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлює, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків;

4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень:

1)ненадання відповіді на запит;

2)ненадання інформації на запит;

3)безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію;

4)не оприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону;

5)надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації;

6)несвоєчасне надання інформації;

7)необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом;

8)нездійснення реєстрації документів;

9)навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Згідно зі статтею 22 вищевказаного Закону розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник iнформацiї: не володіє i не зобов'язаний вiдповiдно до його компетенцiiї, передбаченої законодавством, володiти iнформацiєю, щодо якої зроблено запит;

2) iнформацiя, що запитується, належить до категорiї iнформацiї з обмеженим доступом, відповідно до частини другої статтi 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на iнформацiю, не оплатила передбаченi статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язанi з копiюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на iнформацiю, передбачених частиною п'ятою статтi 19 Цього Закону.

Під час апеляційного розгляду знайшло підтвердження те, що 11.04.2018 року потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулись до закладу з інформаційним запитом, зареєстрованим за вх. № 01-04/343, в якому просили надати інформацію та копії документів, розпорядниками яких є заклад, а саме: копію наказу про створення комісії із соціального страхування по закладу, П.І.Б складу комісії із соціального страхування в закладі, графік роботи комісії із соціального страхування в закладі, яким принципом керувався заклад, коли обрали склад та голову комісії із соціального страхування, нормативні документи, відповідно до яких створено комісію із соціального страхування в закладі. У відповіді 17.04.2018 року заклад відмовив потерпілим у наданні запитуваної інформації, у зв'язку з тим, що заклад не є суб'єктом Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Вказана відмова по суті є неправомірною, оскільки запитувана інформація не містить секретності, чи конфіденційності, та виходячи з характеру запитуваної інформації, яка фактично є публічною, не було таких підстав, які б унеможливлювали правомірність її отримання заявниками.

Таким чином, приходжу до висновку, що постанова суду першої інстанції є законною, вмотивованою та обґрунтованою, підстав для її скасування відсутні.

Доводи апелянта про відсутність підстав для надання інформації, є помилковою, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги - не вбачаю.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку апеляційного оскарження постанови судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2018 року - задовольнити та поновити останній строк на оскарження вказаної постанови.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2018 року щодо ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 212-3 КУпАП - залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду

Дніпропетровської області А.П. Іванова