КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 33/824/1199/2018 Постанова винесена суддею Головчаком М.М.
Категорія: ч. 1 ст. 172-6 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Павленко О.П., за участі: прокурора Онищенка А.В., захисника ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розглянувши апеляційну скаргу

ОСОБА_3, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. М.Антонівка Білоцерківського району Київської області, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1,

на постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Постановою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, та застосовано до неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Крім того, стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп.

Як встановив суддя місцевого суду в постанові, ОСОБА_3, обіймаючи посаду начальника відділу супроводження інформаційних систем управління інформаційних технологій ГУ ДФС у м. Києві, будучи суб'єктом відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, відповідно до п.п. «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», примітки до ст. 172-6 КУпАП, являючись суб'єктом відповідальності, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», в порушення вимог ч. 1 ст. 45 даного Закону, несвоєчасно без поважних причин, а саме 07 квітня 2018 року, подала щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року скасувати, а провадження в справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв'язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що всупереч положенням ст. 252 КУпАП щодо правил оцінки доказів у справі про адміністративне правопорушення, суддею місцевого суду не було враховано низки доказів, які вказують на існування обставин, що мають істотне значення для вирішенні справи.

Стверджуючи про відсутність в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, ОСОБА_3 звертає увагу на те, що 25 березня 2018 року вона заповнила щорічну електронну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік, але не змогла її подати через технічні збої Єдиного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функції держави або місцевого самоврядування чи веб-сайту Національного агентства з питань запобігання корупції. 26 березня 2018 року вона також здійснювала спроби подати декларацію, але через технічні збої не змогла цього зробити, бо їй не вдалось змінити деякі дані та внести додаткові відомості в декларацію, щоб потім її подати і такі помилки підтверджуються відповідними скриншотами. Далі, у визначений законом України &qu Д;Про запобігання корупції&q?кр; строк, вона заповнила всі поля декларації та зберегла її як &q?сі;чернетку&q?ац;, після чого натиснула кнопку &q?&q;подати декларацію&q?ис; та, не отримавши від системи будь-якого повідомлення про помилку, вважала декларацію за 2017 рік поданою. 07 квітня 2018 року вона виявила відсутність декларації у Реєстрі, а в розділі &q?ь ;мої документи&q?тр; особистого кабінету на сайті НАЗК її декларація з незрозумілих причин перебувала в статусі &q?оз;чернетка&q?н ;, тому вона повторно подала декларацію за 2017 рік.

Указані обставини, як зазначає ОСОБА_3, підтверджуються витягом послідовності дій користувача Єдиного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та доводять відсутність її вини у формі як прямого, так і непрямого умислу, оскільки вона вжила дієвих заходів для своєчасного подання декларації та вважала, що подала її своєчасно, що в свою чергу виключає адміністративну відповідальність за несвоєчасне подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_3 порушила питання про поновлення строку апеляційного оскарження судового рішення, поважність причин пропуску якого обґрунтувала тим, що повний текст постанови отримала лише 29 жовтня 2018 року.

Заслухавши пояснення ОСОБА_3 та її захисника ОСОБА_2, які підтримали клопотання про поновлення процесуального строку оскарження та апеляційну скаргу, вислухавши заперечення прокурора щодо доводів та апеляційного прохання, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, прихожу до наступних висновків.

Порядок перегляду постанови судді у справах про адміністративне правопорушення регулюється положеннями статті 294 КУпАП, частиною другою якої визначено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Згідно з положеннями КУпАП строк на апеляційне оскарження постанови судді в справі про адміністративне правопорушення може бути поновлений тільки у тому разі, коли він пропущений з поважних причин, тобто за наявності обставин, які об'єктивно перешкодили особі, яка має право на оскарження постанови, вчасно подати апеляційну скаргу.

Як убачається з матеріалів провадження, постанова суддею Шевченківського районного суду м. Києва прийнята 03 жовтня 2018 року за участі прокурора та ОСОБА_3 Учасникам судового розгляду була проголошена лише резолютивна частина постанови, що не заперечував у суді апеляційної інстанції і прокурор, водночас із змісту судового рішення слідує, що в ньому відсутня вказівка на визначений законом строк апеляційного оскарження постанови судді в справі про адміністративне правопорушення.

До того жсудом першої інстанції належним чином не були виконані вимоги ст. 285 КУпАП щодо вручення або направлення особі, стосовно якої її винесено, копії постанови від 03 жовтня 2018 року і вказане судове рішення ОСОБА_3 отримала в суді лише 29 жовтня 2018 року. До суду ж першої інстанції апеляційну скаргу вона подала 31 жовтня 2018 року.

З огляду на викладене, вважаю, що строк апеляційного оскарження судового рішення ОСОБА_3 пропущений з поважних причин, а тому він підлягає поновленню.

Відповідно до положень ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Розглядаючи справи про адміністративне правопорушення, суддя, як це визначено у ст. 245 КУпАП, повинен всебічно, повно і об'єктивно з'ясувати всі обставини справи на основі належно досліджених та оцінених в судовому засіданні доказів та вирішувати справу в точній відповідності з законом.

Водночас, згідно з вимогами ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, в числі інших визначених законом обставин, зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

В силу ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку відповідним органом встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, з огляду на положення ст.ст. 251, 252 КУпАП, суддя в постанові повинен навести докази наявності чи відсутності адміністративного правопорушення, винності особи у його вчиненні, а також дати належну оцінку цим доказам в їх сукупності.

Цих вимог закону суддя місцевого суду, розглядаючи справу щодо ОСОБА_3, не дотримав.

Зокрема, висновок про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 176-6 КУпАП, суддя місцевого суду в постанові обґрунтував виключно даними протоколу про адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, від 09 серпня 2018 року, при цьому, хоча і виклав позицію ОСОБА_3, проте ніякої оцінки її запереченням у постанові не навів, усі докази по справі в їх сукупності не проаналізував та доводи ОСОБА_3, з огляду на досліджені в суді докази, не спростував. Отже, не виконав вимог ст. 280 КУпАП та фактично не з'ясував, чи містить вчинене нею діяння склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, та чи є особа винною у його вчиненні.

Між тим, згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Під складом адміністративного правопорушення розуміється встановлена адміністративним законодавством сукупність об'єктивних і суб'єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням.

Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу в цілому.

Відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбачена ч. 1 ст. 172-6 КУпАП України.

Із суб'єктивної сторони дане правопорушення характеризується виною у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Викладені в протоколі про адміністративне правопорушення та постанові судді місцевого суду відомості про те, що ОСОБА_3, обіймаючи з 10 липня 2017 року посаду начальника відділу супроводження інформаційних систем управління інформаційних технологій ГУ ДФС у м. Києві та маючи спеціальне звання радника податкової та митної справи ІІ рангу, тобто будучи суб'єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік за межами визначеного Законом строку, а саме 07 квітня 2018 року, підтверджується наявними в справі документами та не оспорюється в апеляційній скарзі.

Однак, у матеріалах справи та постанові судді місцевого суду відсутні дані про те, що ОСОБА_3 такі дії вчинила умисно.

Відповідно до пояснень ОСОБА_3, які не змінювались під час провадження в справі про адміністративне правопорушення, 25 березня 2018 року вона заповнила щорічну електронну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік, але не завершила процедуру її подання через технічні збої Єдиного реєстру декларацій осіб уповноважених на виконання функції держави або місцевого самоврядування чи веб-сайту Національного агентства з питань запобігання корупції. 26 березня 2018 року вона знову здійснювала спроби подати декларацію, але через технічні збої не змогла внести деякі додаткові відомості, а тому і подати декларацію. Далі в цей же день вона заповнила та перевірила всі поля декларації, зберегла її як &q?ко;чернетку&q?ї ;, після чого натиснула кнопку &q?ня;подати декларацію&q?ал; і, не отримавши інформації про помилки, вважала декларацію за 2017 рік поданою. 07 квітня 2018 року вона виявила відсутність декларації у Реєстрі, а в розділі &q?од;мої документи&qu а; особистого кабінету на сайті НАЗК її декларація з незрозумілих причин перебувала в статусі &qu з;чернетка&q?к ;, тому вона повторно в цей же день подала декларацію за 2017 рік.

Такі пояснення ОСОБА_3 повністю підтверджуються даними про послідовність дій користувача Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, наданими НАЗК (а.с.63-70).

Відповідно до цієї інформації 22 березня 2018 року ОСОБА_3 створила &q?ї ;чернетку&q?ю ; декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік на основі своєї попередньої декларації, 26 березня 2018 року заповнила та переглянула всі розділі декларації і о 20.47 в цей же день натиснула кнопку &qu'>;подати документ&qu ; та відкрила сторінку накладання електронного цифрового підпису. 07 квітня 2018 року ОСОБА_3 переглянула розділи декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік, та подала її, що було підтверджено НАЗК о 10.18 07 квітня 2018 року. При цьому, виходячи з того незначного часу, протягом якого ОСОБА_3 як 06, так і 07 квітня 2018 року, переглядала відповідні розділи, зміни до декларації не вносились, лише о 10.16 07 квітня 2018 року вона підтвердила зміну е-mail.

За таких обставин доводи в апеляційній скарзі про вжиття передбачених законом заходів до виконання обов'язку подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік у встановлений законом строк, тобто до 01 квітня 2018 року, знайшли своє підтвердження.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, вказує, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Враховуючи, що протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3 та постанова судді місцевого суду не містять беззаперечних даних про форму її вини, яка, виходячи із визначення, зазначеного у ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції» поняття корупційного правопорушення, характеризується лише умисною формою; у провадженні відсутні та прокурором у судовому засіданні не надані докази, які б вказували на те, що ОСОБА_3 мала умисел, спрямований на порушення вимог фінансового контролю чи переслідувала будь-який корупційний інтерес, водночас є доведеною та обставина, що вона вчинила всі необхідні дії ще 26 березня 2018 року для подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік, але додатково не перевірила, що відповідна декларація подана до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, тобто сукупність доказів у справі не усуває обґрунтований сумнів щодо доведеності наявності в діянні ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП; беручи до уваги, що усі сумніви і припущення стосовно наявності в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення повинні бути визнані на її користь, вважаю, що у даному випадку недоведеність умислу ОСОБА_3, спрямованого на вчинення корупційного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, свідчить про відсутність однієї із складових його елементів, а саме суб'єктивної сторони, отже і складу адміністративного правопорушення в цілому.

Таким чином, слід визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що при винесенні оскаржуваної постанови суддя місцевого суду оцінки та аналізу всім доказам у справі не надав, вимог ст. ст. 245, 252, 280 КУпАП не виконав, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

З огляду на те, що під час апеляційного розгляду за обставин, викладених у протоколі та постанові судді місцевого суду, встановлена відсутність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, прихожу до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, постанова судді місцевого суду - скасуванню із закриттям провадження в справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 247, 294 КУпАП, суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_3 строк апеляційного оскарження постанови судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року, якою ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП та застосовано до неї адміністративне стягнення у виді штрафу - скасувати та закрити провадження в справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду О.П. Павленко