Єдиний унікальний номер 741/346/18
Провадження № 3/741/96/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка 05 квітня 2018 року

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Киреєва О.В.,

з участю секретаря Пасіки О.П.,

прокурора Пасіки В.М.

та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення (протокол № ГП 507983), передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, щодо ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_3 Г, кв. 22, громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_4, судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області,

встановив:

До Носівського районного суду Чернігівської області надійшов зазначений протокол про адміністративне правопорушення, суть якого зводиться до того, що ОСОБА_1 перебувала на посаді судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, відповідно до п.п. «ґ» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» була субєктом відповідальності за правопорушення, повязані з корупцією, порушила вимоги ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» під час припинення діяльності, повязаної з виконанням функцій держави, несвоєчасно, без поважних причин, подала, шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, за формою, що визначається Національним агентством з питань запобігання корупції, а саме: подала таку декларацію 30 вересня 2016 року, хоча була звільнена 14 вересня 2016 року, чим вчинила адміністративне правопорушення, повязане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 вину не визнала, пояснила, що рішення про її звільнення було прийнято Верховною Радою України 8 вересня 2016 року. З наказом про звільнення вона була ознайомлена 14 вересня 2016 року. Декларацію не подала у день звільнення по тій причині, що ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» не визначає строків подання декларації при звільненні, вона не є субєктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. Для подання декларації їй необхідно було отримати дані про її доходи на момент звільнення. Довідка про заробітну плату на її ім'я була видана ТУ ДСА у Чернігівській області тільки 16 вересня 2016 року, а фактично вона отримала її (довідку) у понеділок 19 вересня 2016 року. ОСОБА_1 просила закрити провадження у справі у зв'язку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

У судовому засіданні прокурор просив визнати ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, так як вона дійсно порушила законодавство, будучи субєктом корупційного правопорушення, своєчасно не подала декларацію при звільненні.

Вислухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, думку прокурора, вивчивши і дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 подала декларацію за період перед звільненням 30 вересня 2016 року о 14 годині 19 хвилин.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, пов'язані з корупцією, суди зобов'язані забезпечувати своєчасний та якісний їх розгляд, точне й неухильне застосування чинного законодавства.

Відповідно до наказу Ніжинського міськрайонного суду № 1 від 29 березня 2014 року ОСОБА_1 за переведенням приступила до роботи на посаді судді.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року ОСОБА_1, згідно з ч. 5 ст. 126 Конституції України була звільнена з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Ніжинського міськрайонного суду № 69-ос від 14 вересня 2016 року ОСОБА_1 звільнено та відраховано зі штату Ніжинського міськрайонного суду з 14 вересня 2016 року.

Відповідно до запису у книзі реєстрації трудових книжок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області 14 вересня 2016 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку та поставила свій підпис у графі «розписка працівника в отриманні трудової книжки».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції»: правопорушення, повязане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до п.п. «ґ» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» суддя є субєктом відповідальності за вчинення правопорушення, повязаного з корупцією.

Відповідно до п. 7 ч. 7 ст. 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя зобовязаний подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно примітки до ст. 50 Закону України «Про запобігання корупції» під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, віднесено, зокрема посаду судді.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Частиною 2 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що особи, які припинили діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах «а» і «в» пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3, зобовязані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першої цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Відповідно до першого етапу системи подання та оприлюднення відповідно до вимог Закону України «Про запобігання корупції» декларацій, передбаченого пунктом 1 рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 10 червня 2016 року № 2 «Про початок роботи системи подання та оприлюднення декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 15 липня 2016 року № 3958/29088 із змінами, внесеними згідно з Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції № 1 від 18 серпня 2016 року, зареєстрованого Міністерстві юстиції України 19 серпня 2016 року №1153/29283, віднесено декларації, передбачені абзацом першим частини другої ст. 45 Закону (декларації осіб, які припиняють діяльність повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, за період не охоплений раніше поданими деклараціями), службових осіб, які станом на 1 вересня 2016 року чи пізніше цієї дати припиняють діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, та станом на день такого припинення займають згідно зі ст. 50 Закону відповідальне та особливо відповідальне становище.

Відповідно до підпункту 2 п. 5, п. 8 та п. 9 розділу ІІ Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції № 3 від 10 червня 2016 року «Про функціонування Єдиного державного реєстру декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 липня 2016 року за № 959/29089, декларація субєкта декларування, який припиняє діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подається не пізніше дня такого припинення. Після заповнення усіх необхідних полів форми документа субєкт декларування підписує документ накладанням на нього власного ЕЦП. Перед підписанням документа субєкт декларування підтверджує ознайомлення з попередженням про настання відповідальності за подання недостовірних відомостей шляхом проставлення відповідної відмітки в документі. Кожному поданому документу Реєстр автоматично надає унікальний ідентифікатор документа та накладає на нього електронну печатку Реєстру, що унеможливлює внесення несанкціонованих змін до поданого документа (забезпечує цілісність документа).

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про міжнародні договори» від 22.12.1993 року міжнародні договори, згода на обовязковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обовязковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Згідно зі ст.17 закону України «Про застосування рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

У цьому аспекті слід зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Також, у рішенні ЄСПЛ від 02.03. 2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Функція розяснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам».

Правопорушення, склад якого визначений ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, полягає у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Диспозиція цієї норми за своїм змістом є бланкетною адміністративно-правовою нормою, тобто нормою, яка лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших норм.

Для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП необхідним є встановлення несвоєчасності подання декларації, тобто подання поза строком, визначеним законом.

Частиною 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» визначено обовязки особи, яка припиняє діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подати декларацію за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Частиною 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» не визначено строки подання такої декларації, а тому відсутні підстави для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за несвоєчасне подання декларації.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 була звільнена, а не припинила діяльність.

Суд зазначає, що в ч.1 ст.172-6 КУпАП і в абзаці першому частини другої статті 45 Закону відсутнє посилання на рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.06.2016 №3, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 липня 2016 р., яким встановлено строк подачі декларації, як відсутнє і посилання на НАЗК, як на орган, який уповноважений встановлювати строк подачі декларації, що тягне за собою настання адміністративної відповідальності за ст ч.1 ст.172-6 КУпАП з урахуванням того, що до вказаного рішення НАЗК такий строк в законі не був встановлений, хоча з 2014 року були чинними і ч.1 ст.172-6 КУпАП і абзац перший частини другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції».

При цьому суд враховує, що Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - Національне агентство) не є законодавчим органом.

Статус Національного агентства визначений в ст. 4 Закону України «Про запобігання корупції», яке є центральним органом виконавчої влади і відповідно до ст.5 вказаного Закону є колегіальним органом, до складу якого входить пять членів.

З огляду на це, суд не вважає, що рішення цього органу мають вирішальне значення при визначенні наявності складу адміністративного правопорушення, встановленого законодавчим органом Верховною Радою України, зокрема складу ч.1 ст.172-6 КУпАП, і притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 9 КупАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно положень ст.ст.10,11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

З врахуванням положень ст.1 Закону №1700-VII сутність порушення фінансового контролю полягає в тому, що особа, яка за законом зобовязана задекларувати свої доходи, своєчасно подати декларацію та повідомлення про суттєві зміни у майновому стані, прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети. А тому орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення, повинен довести наявність в діях особи умислу на несвоєчасне подання такого повідомлення.

Згідно із ч.1 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом.

Обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

При дослідженні матеріалів справи в судовому засіданні встановлено, що у справі відсутні обґрунтування та докази на підтвердження суб'єктивної сторони даного правопорушення, тобто не встановлені і не доведені вина у формі умислу, мотив (корисливий, особиста зацікавленість, неправильно зрозумілі інтереси служби, тощо) та мета поставленого йому за вину правопорушення, а також місце його вчинення.

Зокрема, повідомлення в порядку ст.45 ЗУ «Про запобігання корупції» шляхом подачі електронної декларації до НАЗК особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, за формою, що визначається Національним агентством з питань запобігання корупції, виключають наявність вини у формі умислу в учиненні зазначених дій, а відтак і наявності суб'єктивної сторони даного правопорушення.

Субєктивна сторона даного правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Суд враховує положення, викладені у Інформаційному листі ВССУ від 22 травня 2017 року з метою уникнення неоднозначного тлумачення норм закону в судовій практиці та запобігання помилкам при розгляді справ про окремі адміністративні правопорушення, повязані з корупцією, в якому зазначено, що системний аналіз вжитого в абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону формулювання «припиняє діяльність» дає підстави констатувати, що термін «припинення» за загальним правилом (ст.36 Кодексу законів про працю України) співвідноситься із терміном «звільнення» як ціле і частина, охоплюючи останнє. Це саме випливає з аналізу норм інших спеціальних нормативно-правових актів, зокрема з положень Закону України «Про державну службу» (ст.83), Закону України Про статус народного депутата України» (ст.4) тощо, де зазначена термінологія підміняється одна одною. Разом з тим з цього правила є винятки. Так, Закон України від 02 червня 2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон №1402) розрізняє терміни «звільнення» (статті 112-118) та «припинення» (статті 119-125), а отже, розмежовує їх, передбачаючи різні підстави для настання таких юридичних фактів. Наведені положення цього Закону повністю кореспондують зі ст.126 Конституції України, яка також розмежовує ці поняття. Аналогічний підхід використано законодавцем щодо припинення повноважень судді Конституційного Суду України та його звільнення (с.149-1 Конституції України).

Слід зауважити, що виключною підставою для припинення трудових відносин судді з відповідним судом згідно зі ст.125 Закону №1402 є саме припинення повноважень судді (статті 119-125). Звільнення ж судді з підстав, визначених ч.6 ст.126 Конституції України, ст.112 Закону №1402, не є підставою для припинення трудових відносин в аспекті зазначених вище норм Конституції України та спеціального закону.

Беручи до уваги положення ст.7 КУпАП, згідно з якою «застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом», тобто яка передбачає чітке виконання передбачених законом норм, а отже, забороняє притягнення особи до адміністративної відповідальності за аналогією, тобто унеможливлює застосування по аналогії норм, що закріплюють склад правопорушень. З огляду на проведений вище аналіз, судді, які звільняються з підстав, визначених ч.6 ст.126 Конституції України, не можуть бути субєктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.172-6 КУпАП.

З субєктивної сторони правопорушення, передбачені ст.172-6 КУпАП, можуть бути вчинені тільки умисно.

Відповідно до ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

До протоколу не додано доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 діяла умисно.

У відповідності до п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Частиною 3 ст. 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Доводи ОСОБА_1 в тій частині, що адміністративний протокол щодо неї був складений не уповноваженою особою, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 253 КУпАП уповноважені на те посадові особи органів внутрішніх справ (Національної поліції) мають право складати протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені ст.ст. 172-4 172-9 КУпАП.

За встановлених обставин суд приходить до висновку, що відсутня подія адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, і його склад в діях ОСОБА_1

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі вищевикладеного, керуючись Законом України «Про запобігання корупції», ст.ст. 247, 283, 284 КУпАП, суд,

постановив:

Закрити провадження у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, щодо ОСОБА_1 в звязку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена прокурором у випадках, передбачених частиною пятою статті 7 КУпАП, та особою, щодо якої її винесено, протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя О.В. Киреєв