Справа №588/709/18 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Линник О. С.
Номер провадження 33/788/437/18 Суддя-доповідач Філонова Ю. О.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2018 року суддя Апеляційного суду Сумської області Філонова Ю. О. ,з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову судді Тростянецького районного суду Сумської області від 04 липня 2018 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП і на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 352,40 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з оскаржуваної постанови судді, ОСОБА_3, 27.04.2018 р. о 18.15 год. в м. Тростянець по вул. Ломоносова, керував мотоциклом JAWA, д.н.з НОМЕР_1, з явними ознаками алкогольного сп'яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, млява мова, хитка хода. Від проходження огляду на стан сп'яніння в установленому законом порядку за допомогою газоаналізатора Alcotest 6820 та в медичному закладі відмовився у присутності двох свідків, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

Не погодившись з таким рішенням судді, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки копію постанови він отримав лише 22.08.2018 р., а постанову судді скасувати, закривши провадження по справі на підставі ст.247 КУпАП.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 зазначає, що в порушення вимог ст.268 КУпАП, незважаючи на клопотання про перенесення судового засідання, справа були розглянута у його відсутність, чим порушено його конституційне право на доступ до правосуддя, право надати усні пояснення, подати докази, користуватися правовою допомогою тощо. Крім цього, ОСОБА_3 вважає, що висновки суду про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не відповідають фактичним обставинам справи, належним чином не мотивовані та не ґрунтуються на законі. Зазначає, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження факту його відмови пройти огляд на стан сп'яніння в медичному закладі, оскільки такої можливості йому надано не було, а пояснення свідків з приводу цих обставин є сфабрикованими та не відповідають дійсним обставинам справи. Вважає, що протокол про адміністративне правопорушення складений без дотримання вимог закону, оскільки працівники поліції склали цей документ без наявності на те правової підстави, а саме його відмови проходити огляд на стан алкогольного сп'яніння. Крім цього, ОСОБА_3 не погоджується з висновком суду про відсутність підстав для відкладення судового розгляду за клопотанням про виклик свідків, оскільки з точки зору закону учасник процесу має право заявляти відповідне клопотання на будь-якій стадії процесу. При цьому, вказує, що письмові пояснення свідків є нечіткими та містять недостовірні дані про події 27.04.2018 року, а тому без їх виклику до суду, пояснення останніх не можуть бути належним та допустимим доказом. Також апелянт звертає увагу, що суд наклав на нього стягнення у виді штрафу 10200 грн., хоча санкцією ч.1 ст.130 КУпАП передбачене також обов'язкове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, не навівши в постанові з цього приводу будь-яких мотивів.

Заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, та допитавши свідка ОСОБА_5 вважаю, що поважні причини пропуску апелянтом строку на подачу апеляції знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому цей строк йому слід поновити, але в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, виходячи з наступного.

Апеляційним переглядом встановлено, що суддя суду першої інстанції належним чином дотримавшись вимог ст.ст.245, 252, 280 КУпАП щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, правильно встановив фактичні обставини адміністративного правопорушення, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_3 та призначив йому стягнення, яке відповідає особі правопорушника та характеру вчиненого правопорушення.

Так, відповідно до п.2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп'яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

У разі невиконання вимог п.2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Суддя обґрунтовано вказав на те, що вина ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, підтверджується наявними в матеріалах справи та дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме:

- даними, які містяться у протоколі про адміністративне правопорушення серії БД №204815 від 27.04.2018 р., складеному уповноваженою особою з дотриманням вимог ст.ст.254-256 КУпАП (а.с.1);

- даними акту огляду на стан алкогольного сп'яніння з використання спеціальних технічних засобів, згідно якого огляд ОСОБА_3 на стан сп'яніння за допомогою газоаналізатора Alcotest 6820 не проводився (а.с.2);

- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, згідно яких у їх присутності ОСОБА_3 відмовився в установленому законом порядку пройти освідування на стан алкогольного сп'яніння за допомогою газоаналізатора Alcotest 6820, а також у медичному закладі (а.с.3-4);

- з дослідженого суддею запису відеофайлу на оптичному носії, зробленого з відео реєстратора, вбачається, що 27.04.2018 р. о 00.14 год. службовий автомобіль патрульної поліції переслідує водія на мотоциклі з номерним знаком д.н.з НОМЕР_1, який звернув у лісове насадження, після чого зупинив транспортний засіб, до якого підійшли поліцейські та інша особа чоловічої статі (а.с.7).

Таким чином, дослідивши зазначені вище докази у їх сукупності, які отримані у встановленому законом порядку та не викликають сумнівів у їх належності, допустимості та достовірності, суддя місцевого суду дійшов обґрунтованого висновку про те, що своїми діями ОСОБА_3 порушив вимоги п.2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП і притягнув його за цим законом до встановленої відповідальності.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про неправомірний розгляд справи у його відсутність, порушення таким чином його конституційного права на доступ до правосуддя та прав, передбачених ст.268 КУпАП, то апеляційний суд зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 268 КУпАП справу про адміністративне правопорушення під час відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_3 в судове засідання 04.07.2018 року не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, але направив клопотання про перенесення судового засідання, де також просив викликати в суд свідків (а.с.23).

Справа була розглянута суддею 04.07.2018 року без участі ОСОБА_3

Разом з тим, перевіркою матеріалів справи встановлено, що розгляд даного адмінматеріалу, починаючи з 14.05.2018 року, неодноразово відкладався з різних підстав, в тому числі через неявку ОСОБА_3, а також за його заявами про відкладення судового розгляду через перебування на лікуванні та необхідності залучення захисника (а.с.13, 18).

При цьому, майже протягом 2-х місяців перебування справи на розгляді в Тростянецькому районному суді, ОСОБА_3 особисто жодного разу не з'явився до суду першої інстанції, захисника до провадження не залучив, незважаючи на те, що останнє судове засідання відкладалося на 04.07.2018 року саме з цією метою, та вчергове направив до суду клопотання про відкладення судового розгляду, вказуючи вже на необхідність виклику свідків.

Згідно постанови поведінка ОСОБА_3 суддею була розцінена як затягування розгляду справи, а тому з врахуванням граничних строків розгляду цієї категорії справ, було прийнято вірне рішення про розгляд справи за відсутності особи, яка притягається до відповідальності, що не можна вважати порушенням вимог ст.268 КУпАП.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Права ОСОБА_3 на справедливий розгляд справи не порушені у зв'язку з тим, що судові засідання відкладалися 3 рази саме для забезпечення його прав, зокрема, на особисту участь в судовому засіданні, забезпечення правовою допомогою тощо, але він не проявляв належної зацікавленості у результатах розгляду його справи протягом тривалого часу, не з'являючись особисто до суду, не надаючи своїх усних пояснень чи доказів своєї невинуватості, а лише подавав через канцелярію суду численні клопотання про відкладення судових засідань з різних підстав.

При цьому, з точки зору закону учасник процесу дійсно має право заявляти клопотання про виклик свідків на будь-якій стадії процесу, але в даному випадку поведінка ОСОБА_3 під час розгляду даної справи районним судом, є прямим зловживанням наданими йому правами, а тому, погоджуючись з висновком судді місцевого суду, неодноразові неявки в судове засідання ОСОБА_3 до суду першої інстанції, розцінюю як намір уникнути відповідальності за скоєне правопорушення.

За таких обставин та враховуючи, що положеннями ст.268 КУпАП визначений вичерпний перелік справ про адміністративні правопорушення, під час розгляду яких участь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, є обов'язковою і справа щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП до таких не відноситься, вважаю, що суддя виносячи постанову про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП у його відсутність не порушив вимог ст.268 КУпАП.

Що стосується доводів апелянта про те, що він не відмовлявся від проходження медичного огляду саме в закладі охорони здоров'я та прямо просив про це працівників поліції, то такі доводи були перевірені в ході апеляційного перегляду і судом встановлено таке.

Так, апеляційні доводи ОСОБА_3 про те, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження факту його відмови пройти огляд на стан алкогольного сп'яніння в медичному закладі, оскільки такої можливості йому надано не було, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_3, маючи можливість зазначити про вказані обставини при складанні 27.04.2018 року відносно нього протоколу за ч.1 ст. 130 КУпАП, цього не зробив, а у своїх поясненнях, вказуючи про невизнання своєї вини, лише заперечував, що перебуває в стані алкогольного сп'яніння, що засвідчив особистим підписом (а.с.1).

В цьому контексті також є безпідставними і посилання апелянта на складання працівниками поліції протоколу про адміністративне правопорушення без наявності на те правової підстави, а саме його відмови проходити огляд на стан алкогольного сп'яніння.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», якщо водій ухилявся від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп'яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Працівниками поліції в присутності двох свідків складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому належним чином зафіксовано дії водія та ознаки сп'яніння, які передбачені вимогами п.3 Розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а тому даний протокол є належним доказом по справі.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 не погодився на проведення огляду за допомогою спеціального технічного засобу на місці зупинки, цього апелянт не заперечує і в апеляційній скарзі.

Відповідно, на виконання вимог п.7 Інструкції, працівниками поліції йому було запропоновано пройти відповідний огляд в закладі охорони здоров'я, але ОСОБА_3 також відмовився.

Апеляційним судом також за клопотанням ОСОБА_3 було допитано свідка ОСОБА_5, який в апеляційному суді пояснив, що був присутній при складанні відносно ОСОБА_3 протоколу про адміністративне правопорушення, і в його присутності ОСОБА_3 дійсно відмовився від проходження медичного огляду на місці за допомогою «Алтотесту», однак, щодо проходження такого огляду безпосередньо в місцевому закладі охорони не заперечував.

Разом з тим, апеляційний суд не може взяти такі показання свідка ОСОБА_5 до уваги, оскільки вони повністю спростовуються дослідженими в ході апеляційного розгляду протоколом про адмінправопорушення ОСОБА_3, в якому свідок ОСОБА_5 разом з іншим свідком, засвідчили своїми підписами відмову ОСОБА_3, як від проходження огляду на стан сп'яніння на місці, за допомогою засобу «Алкотест», так і в медичному закладі. Також з письмових пояснень свідка ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_6 слідує, що водій ОСОБА_3 відмовився від проходження огляду на стан сп'яніння на місці, за допомогою засобу «Алкотест», та слідувати до медичного закладу. В апеляційному суді свідок підтвердив, що підписував протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 та давав пояснення працівнику поліції, однак чому в них було зазначено про відмову ОСОБА_3 слідувати до медичного закладу, пояснити не зміг.

Таким чином, факт вимоги поліцейських до ОСОБА_3 пройти огляд на визначення стану алкогольного сп'яніння на місці зупинки т/з та виконання їхнього обов'язку щодо надання можливості пройти огляд в найближчому закладі охорони здоров'я, а також відмови водія ОСОБА_3 в обох випадках у проведенні такого огляду, крім протоколу про адміністративне правопорушення серії БД 204815 від 27.04.2018 року, об'єктивно підтверджується актом огляду на стан алкогольного сп'яніння з використання спеціальних технічних засобів, згідно якого огляд не проводився, та поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які підтвердили, що в їх присутності водій ОСОБА_3 відмовився пройти освідування за допомогою газоаналізатора «Драгер», а також відмовився прослідувати до медзакладу (а.с.1-4).

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що належно оформлені і приєднані до справи матеріали, які складені у відповідності з вимогами діючих нормативних документів та підтверджують порушення ОСОБА_3 вимог п. 2.5 ПДР, свідчать про те, наявний протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3 було складено на підставі та у порядку, визначеному законом.

Що стосується доводів апелянта про те, що пояснення свідків були сфальсифіковані та вони не відповідають дійсним обставинам справи, які відбувалися 27.04.2018 року, то не вбачаю підстав недовіряти саме письмовим поясненням свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які були отримані безпосередньо під час документування правопорушення уповноваженою особою - інспектором поліції, з дотриманням вимог закону і, які послідовно узгоджуються з іншими матеріалами справи.

Посилання апелянта про те, що письмові пояснення свідків є нечіткими, а тому без їх виклику до суду, пояснення останніх не можуть бути належним та допустимим доказом, є явно надуманими, оскільки пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 написано від руки кульковою ручкою, вони легкочитаємі та зрозумілі, а сам ОСОБА_3 не навів переконливих мотивів з приводу їх недостовірності в контексті наведених вище доказів.

Більше того, матеріали провадження не містять жодних відомостей щодо неправомірних дій працівників поліції, в тому числі і при складанні протоколу про адміністративне правопорушення на ОСОБА_3 за ч.1 ст.130 КУпАП та оформленні матеріалів, щодо оскарження цих дій, як і не містять результатів такого оскарження.

Отже, аналіз наявних в матеріалах справи доказів доводить факт порушення ОСОБА_3 п. 2.5 ПДР України та наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Перевіряючи рішення судді суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги вважаю, що викладені в ній доводи про відсутність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи та перевіреними суддею доказами, які об'єктивно узгоджуються між собою та підтверджують факт порушення ОСОБА_3 п. 2.5 Правил дорожнього руху України.

Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки судді в постанові і були підставами для її скасування та закриття провадження в справі на підставі ст.247 КУпАП, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

Крім того, при накладенні стягнення суддя в повній мірі врахував обставини правопорушення, обрав правильну міру відповідальності, з метою виховання особи, яка вчинила правопорушення, та запобігання вчиненню нових правопорушень, як самим порушником, так і іншими особами.

Штраф в розмірі 10 200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами є єдиним та безальтернативним стягненням, передбаченим санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, тому в разі доведення винуватості особи у його вчиненні, суд позбавлений можливості призначити будь-який інший вид стягнення.

За таких обставин, постанова судді Тростянецького районного суду Сумської області від 04 липня 2018 року щодо ОСОБА_3 є законною, а тому підстав для її зміни чи скасування не вбачаю.

Керуючись ст.294 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження.

Постанову судді Тростянецького районного суду Сумської області від 04 липня 2018 року відносно ОСОБА_3, залишити без зміни, а його апеляційну скаргу на цю постанову - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіФілонова Ю. О.