АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/300/18Суддя 1 інстанції Квятковський Я. А.
Номер провадження 33/774/146/К/18Суддя- доповідач ОСОБА_1.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2018 року м. Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Тернівського районного суду Дніпропетровської області від 13.04.2018 року в справі про адміністративне правопорушення, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, непрацюючого, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, повторність вчиненого правопорушення відсутні,

визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.124, ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в сумі 10 200 (десять тисяч двісті) гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто на користь держави судовий збір у сумі 352 (тристапятдесят дві) гривні 40 копійок.

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.124, ч.1 ст.130 КУпАП.

Згідно постанови суду першої інстанції, 14.01.2018 р. о 06:00 год. в м. Кривому Розі по вул. Сірка, водій ОСОБА_2 керував автомобілем Mitsubishi н.з. АЕ3296 ВМ з ознаками алкогольногоспяніння, а саме різкий запах з порожнини рота, нестійка хода, незвязне мовлення. Від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного спяніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатору Алкотест 6820 та проведення такого огляду у медичному закладі відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України.

14.01.2018 о 06:00 год. в м. Кривому Розі по вул. Івана Сірка, біля е.о.№230, водій ОСОБА_2 керував автомобілем Mitsubishi н.з. АЕ3296 ВМ, який не розрахував безпечну швидкість руху, не вчинив заходів для зменшення швидкості руху, не впорався з керуванням, виїхав за межі проїзної частини дороги, допустив наїзд на нерухому перешкоду у вигляді електроопори внаслідок чого електроопора та автомобіль зазнали механічних пошкоджень, чим завдано матеріальні збитки, своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п.п. 12.1, 12.3 ПДР України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить постанову суду від 13 квітня 2018 року скасувати, а справу закрити.

Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що в матеріалах справи відсутні письмові пояснення свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, тобто суд першої інстанції послався на неіснуючі докази.

Також вказує на те, що в матеріалах справи відсутні заявки підписані свідками по справі, а тому смс повідомлення не можуть вважатись належним повідомленням, тому суд першої інстанції порушив норми процесуального права та право на захист ОСОБА_2

Окрім того звертає увагу на те, що письмові пояснення свідка ОСОБА_6 мають протиріччя, а саме зазначено, що 14.01.2018 року о 06:00 год. він знаходився біля магазину «АТБ» та зустрів малознайомого чоловіка, тобто ОСОБА_2, який попросив підвезти його до дому, але ДТП трапилось раніше ніж о 06:00 год., що не було враховано судом першої інстанції.

Також вказує на те, що в поясненнях ОСОБА_2, які містяться на відеозапису долучених до матеріалів адміністративної справи, неодноразово було зазначено, що він автомобілем не керував, та на відеозапису взагалі відсутні пояснення свідка ОСОБА_6, хоча в постанові судом зазначено, що цей свідок також під час відеозапису підтвердив факт керування ОСОБА_2 автомобілем та його відмови від проходження огляду на стан спяніння.

ОСОБА_2 звертає увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 щодо його допиту у судовому засіданні для дачі пояснень та розглянув справу за його відсутності, чим порушив його право на захист.

Окрім того вказує на те, що під час судового засідання захисником ОСОБА_7. Л.Д. було заявлено клопотання про проведення судової авто технічної експертизи, після чого суд першої інстанції видалився до нарадчої кімнати для ухвалення постанови за цим клопотанням, але повернувшись з нарадчої кімнати проголосив: «суд на місці ухвалив відмовити в клопотанні про проведення судової авто технічної експертизи», тому чому в матеріалах адміністративної справи відсутнє дане рішення.

Також вважає, що суд при накладенні на ОСОБА_2 адміністративного стягнення грубо порушив норми матеріального права, оскільки відповідно до ст. 36 КУпАП, при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо. Тобто суд в своїй постанові повинен був накласти адміністративне стягнення окремо, як за ст. 124 КУпАП так і за ч.1 ст. 130 КУпАП, а лише потім визначати остаточне покарання в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.

В судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_2 та захисник ОСОБА_7 на неодноразові виклики не зявилися, будучи повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи.

На адресу суду неодноразово надходили клопотання від захисника та правопорушника, щодо розгляду справи за їх відсутності (а.с. 109, 110, 115-116, 119).

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в п.п.66-69 рішення у справі «Смірнова проти України», «…сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти повагу до інших учасників процесу та суду, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи протягом розумного строку…».

Як встановлюють Бангалорські принципи поведінки суддів, схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і ОСОБА_8 ООН від 27.07.2006 року, обєктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обовязків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції ООН про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього обвинувачення. Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, бути присутнім на засіданні, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.

Разом з тим, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Креуз проти Польщі» № 28249/95 від 19.06.2001 року, в п.53 якого зазначено, що «…право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави ...», тобто уникнення зловживання субєктами такими правами.

За даних обставин, з метою дотримання розумного строку розгляду справи, з урахуванням достатності обсягу наявних доказів, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_7, оскільки положення ч. 2 ст. 268 КУпАП не містять імперативного припису щодо обовязкової участі особи в судовому засіданні під час розгляду вказаної категорії справ.

Суд апеляційної інстанції, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи, докази і вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Згідно зі ст. 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Частина 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає відповідальність водіїв за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані алкогольного сп'яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Ст. 124 КУпАП передбачає, порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Однак, даних вимог закону суд при розгляді справи щодо ОСОБА_2 не дотримався.

З постанови суду першої інстанції від 13.04.2018 року убачається, що суд прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_2 порушення п. 2.5 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 130 ч.1 КУпАП України та п.п. 12.1, 12.3 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП України.

В обґрунтування свого висновку суд посилається на протоколи про адміністративні правопорушення, пояснення свідків, відеозапису з місця події.

З таким висновком суд апеляційної інстанції не погоджується.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до відеозапису, до протоколу про адміністративні правопорушення, з яких убачається, що ОСОБА_2 пояснював працівниками поліції, що він не керував автомобілем.

В протоколі вказано, що ОСОБА_2 відмовився від проходження медичного обстеження у присутності двох свідків. Прізвища цих двох свідків вказано у протоколі, також у матеріалах справи наявні пояснення цих двох свідків, проте вони викликають сумнів, оскільки носять шаблонний характер з зазначеними у них відомостями щодо правопорушення. Свідками не написано пояснень власноручно, а тільки підписано друкований текст.

У судове засідання як суду першої інстанції так і апеляційної інстанції викликався свідок ОСОБА_3, який міг би усунути деякі неточності та неузгодженості щодо матеріалів, проте даний свідок на виклики суду першої інстанції та апеляційної інстанції не зявився з невідомих причин.

Окрім того, відповідно до письмових пояснень свідка ОСОБА_3, (а.с. 3) він зустрів ОСОБА_9 біля магазину АТБ 14 січня 2018 року о 06-00 годині, в той час, як відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення в зазначений свідком час ОСОБА_2 вже вчинив адміністративне правопорушення (а.с. 1).

Таким чином, матеріалами справи не встановлено, що ОСОБА_2І, керував транспортним засобом в стані алкогольного спяніння та допустив наїзд на нерухому перешкоду у вигляді електроопори, дана обставина також не підтверджується відеозаписом з місця події.

З огляду на викладене, суд не може спростувати доводів особи, що притягується до адміністративної відповідальності, через відсутність у справі доказів, які беззаперечно б доводили вину ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованих йому правопорушеннь.

Вказане викликає сумніви у правдивості інформації, зазначеної в протоколі про адміністративне правопорушення, і усунути вказані сумніви та суперечності в апеляційного суду не має процесуальної можливості, оскільки свідок ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки вони засвідчили тільки факт відмови ОСОБА_2 від проходження огляду на стан спяніння. При цьому, вони не зазначили, чи був зупинений ОСОБА_2 працівниками поліції під час керування транспортним засобом.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не приймає викладені у протоколах про адміністративні правопорушення обставини, як доказ вчинення ОСОБА_2 адміністративних правопорушеннь, передбачених ч.1 ст.130 КУпАП та ст. 124 КУпАП.

Постанова судді згідно ст. 283 КУпАП має ґрунтуватися на обставинах, установлених при розгляді справи, тобто на достатніх і незаперечних доказах.

Приймаючи до уваги, що всі сумніви щодо доведеності вини правопорушника слід тлумачити на його користь, за відсутності переконливих доказів вини ОСОБА_2, апеляційний суд приходить до висновку, що при апеляційному розгляді справи не доведено, що в його діях наявний склад адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Окрім того, на суд покладається обов'язок відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення.

Відповідно до цієї ж статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов'язок сприяти максимальному забезпеченню процесуальних прав учасників судового провадження.

Відповідно до вимог діючого адміністративного законодавства, а саме ст.ст. 9, 33, 245, 252 КУпАП України, особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.

Враховуючи те, що судом першої інстанції не було звернуто уваги на зазначені вище факти і їм не надано належної оцінки, постанова районного суду від 13 квітня 2018 року підлягає скасуванню, в частині притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130, ст. 124 КУпАП, а провадження по справі закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу вказаних адміністративних правопорушень.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. ст. 293, 294 КУпАП, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ст. 124 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 10 200 гривень з позбавленням права керування транспортним засобами строком на 1 рік - скасувати.

Провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130, ст. 124 КУпАП, щодо ОСОБА_2 закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в діях останнього складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ст. 124 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Дніпропетровської області ОСОБА_1