АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М.КИЄВА
Справа № 33/796/1880/2018 Суддя у першій інстанції: Савицький О.А.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП Головуючий у апеляційній інстанції: Фрич Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва Фрич Т.В., за участю захисника ОСОБА_4, яка дія в інтересах ОСОБА_5, розглянувши клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2018 року щодо

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, не працюючого, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, -

за ч.1 ст.130 КУпАП, -

в с т а н о в и л а:

Постановою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2018 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у сумі 352 грн., 40 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2018 про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції розглянув справу упереджено та не об'єктивно, що потягло ухвалення судом незаконного рішення.

Також апелянт зазначає, що він не оспорює висновок КМКНКЛ «Соціотерапії» від 31.01.2018, про те, вважає, що протокол про адміністративне правопорушення є неналежним доказом, так як він не керував транспортним засобом 28.01.2018, що підтверджується показаннями свідків очевидців та відеозаписом проведення адміністративного затримання та складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Крім того, апелянт заявив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2018 року, обґрунтувавши його тим, що в день постановлення рішення, вона йому не була вручена, та він її отримав лише 19.03.2018 року. Його захисник не узгодила з ним та не довела до його відома, що буде подавати лише мотивовану апеляційну скаргу на підставі повного тексту постанови суду першої інстанції. Про те, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_4, подана в його інтересах на постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2018, повернута адвокату без розгляду апеляційним судом у зв'язку з пропущенням строку апеляційного оскарження, він дізнався від захисника після судового засідання. 02 травня 2018 року у судовому засіданні в Апеляційному суді м. Києва він присутній не був та повністю покладався на захист свої прав та інтересів на захисника ОСОБА_4

В судове засідання, призначене на 15 червня 2018 року ОСОБА_5 не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. З'явилася його захисник ОСОБА_4, яка підтримала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу в повному обсязі та просила задовольнити їх з наведених в них мотивів. Про те, судовий розгляд було відкладено на 22 червня 2018 року, для забезпечення явки ОСОБА_5 Однак 22 червня 2018 року в судове засідання не з'явилися ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_4, які про розгляд справи повідомленні.

Враховуючи вимоги ч.ч.4,6 ст.294 КупАП щодо здійснення апеляційного перегляду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду, вважаю за можливе розглядати справу у відсутність апелянта та його захисника, оскільки відсутня інформація щодо поважності причин їх неявки.

Вивчивши матеріали адміністративної справи щодо ОСОБА_5 та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, вважаю за можливе поновити пропущений строк на апеляційне оскарження з наведених у клопотанні підстав.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи на обґрунтування апеляційної скарги, вважаю, що вона не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст.245, 280, 256 КУпАП, одним із завдань провадження у справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об'єктивне з'ясування обставин кожної справи. Необхідно також встановити, чи вчинено правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним у матеріалах справи доказам, суд повинен дати належну оцінку.

З оскаржуваної постанови від 16.03.2018 вбачається, що 28 січня 2018 року об 11 годині 00 хвилин ОСОБА_5 рухаючись по вулиці Богдана Хмельницького біля будинку № 2 в місті Києві, керував транспортним засобом марки «Chevrolet», моделі «Lacetti», номерний знак НОМЕР_1, в стані наркотичного сп'яніння, чим порушив вимоги п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (далі - ПДР України), за що передбачена адміністративна відповідальність, згідно з ч. 1 ст. 130 КУпАП.

З такими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 2.9 «а» ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Так, матеріали адміністративної справи щодо ОСОБА_5 містять достатньо фактичних даних, які свідчать про обґрунтованість висновку суду щодо доведеності вини останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а саме у керування транспортним засобом марки «Chevrolet», моделі «Lacetti», номерний знак НОМЕР_1, в стані наркотичного сп'яніння.

Зокрема, крім протоколу про адміністративне правопорушення, який було складено щодо ОСОБА_5 той факт, що останній керував автомобілем в стані наркотичного сп'яніння, підтверджується висновком Київської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія», щодо якого апелянт не заперечує, рапортом інспектора роти № 7 батальйону № 2 полку № 1 УПП у м. Києві ДПП лейтенанта поліції Дубовича П.В., з якого убачається, що 28.01.2018 близько 11 год. 10 хв. під час пішого патрулювання по вул. Б.Хмельницького у складі патруля 1032 ним було помічено автомобіль Шевроле Лачетті НОМЕР_1 який здійснював зупинку з порушенням п. 15.9 г ПДР. На вимогу пред'явити документи, що посвідчують особу водій відмовився. Під час спілкування у водія були виявлені ознаки наркотичного сп'яніння, а саме, зіниці очей не реагували на світло, тремтіння пальців рук, поведінка яка не відповідала обстановці. Після чого особу було затримано, одягнуто кайданки та доставлено до ВП 4 Шевченківського УП. Де було оформлено відповідні матеріали, протокол про адміністративне затримання АА № 137539, постанову про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ВР № 005823.

А також під апеляційного розгляду досліджено відеозапис, який долучений апелянтом в суді першої інстанції, з якого убачається про те, що останній поводив себе агресивно, що призвело до його затримання в законному порядку.

Дані докази в їх сукупності повністю спростовують доводи апелянта про те, що він не керував транспортним засобом, і що поліцейські не законно склали щодо нього протокол.

Крім того наявний в матеріалах справи протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_5, відповідає вимогам ст. 256 КУпАП.

Також як убачається з матеріалів справи ОСОБА_5, не оскаржував дій працівників поліції, в установленому законом порядку, тому таку позицію апелянта, суд апеляційної інстанції розцінює критично, як намагання останнього уникнути відповідальності встановленої законом.

Після дослідження усіх матеріалів справи не вбачається, за не обхідне задовольняти клопотання апелянта про виклик свідків, зазначених в апеляційній скарзі, виходячи з того, що в матеріалах справи достатньо доказів, щоб постановити законне та обґрунтоване рішення, та крім того, сам апелянт не з'являвся жодного разу в судові засідання, для його підтримання.

Будь-яких інших переконливих доводів, які були би підставою для скасування постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2018 року, апелянтом не наведено та судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, не вбачаючи підстав для скасування чи зміни постанови суду, вважаю за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2018 року - без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП України, суддя,-

п о с т а н о в и л а:

Клопотання ОСОБА_5 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2018 ,- задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, - залишити без задоволення.

Постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2018 року, якою ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

міста Києва Т.В.Фрич