Справа № 569/9436/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2018 року м. Рівне

Рівненський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Сидорука Є.І.,

секретаря судового засідання Григорчук В.М.

за участю: особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1;

захисника - адвоката ОСОБА_2;

потерпілої ОСОБА_3;

представника потерпілої ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали, що надійшли від Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, іпн НОМЕР_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, працюючого у МВК «Школа», - за ч. 2 ст.173-2, ст. 185 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ГП № 350348 від16.05.2018, 16.05.2018 року, близько 17.00 год. ОСОБА_1, перебуваючи у м. Рівне по вул. Відінська, 37 на поліцейській станції № 9, вчинив злісну непокору законному розпорядженню поліцейської ОСОБА_5 при виконанні нею службових обовязків, а саме при вирішенні матеріалів ЄО, а також не припиняв лаятись, грубо розмовляти, та шарпав за одяг, штовхнув.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ГП 350347 від 16.05.2018, 26 квітня 2018 року близько 13 год. 50 хв. гр.. ОСОБА_1 у м. Рівне по вул. Кременецька, 28 вчинив домашнє насильство в сім»ї, тобто ображав бабусю нецензурною лайкою ОСОБА_6, вчиняв неодноразові конфлікти під час якого погрожував фізичною розправою, зухвало себе поводив та вчиняв нестерпні умови для проживання.

Своїми діями вчинив правопорушення, передбачені ст.185, ч. 2 ст.173-2КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину у вчиненні адміністративних правопорушень не визнав та зазначив, що вказані в протоколах дії не вчиняв. При цьому пояснив, що 26.04.2018 він разом з товаришем, який йому допомагав, ремонтували комин будинку, що був частково зруйнований та займались заміною шиферу на даху. Коли чоловіки приступили до роботи, з будинку вийшла ОСОБА_3 та почала сваритись, погрожувала товаришу облити його обличчя кислотою та почала знімати драбину від будинку. Він в свою чергу не реагував на її крики та образи та на її адресу не висловлювався. Потім ОСОБА_3 викликала поліцію і на нього склали протокол, прочитати який йому не дали, а пояснення не відбирали. На його прохання звязатись з адвокатом, поліцейські йому заборонили та сказали щоб він заховав телефон. Вказав, що відмовився підписувати складений стосовно нього протокол та клопотання оскільки жодних дій, вказаних у ньому та не жодних висловлювань на адресу ОСОБА_3 не вчиняв.

Крім того, 16.05.2018 за викликом працівника поліції, прибув в поліцейську станцію № 9 за адресою: м. Рівне, вул. Відінська, 37 для надання пояснень в звязку з заявою ОСОБА_3 В ході спілкування він відмовився від надання пояснень, підписання протоколу за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, оскільки поліцейська ОСОБА_5 заборонила йому скористатися послугами адвоката, якому він мав бажання подзвонити та підписання клопотання про розгляд без його участі. Жодної злісної непокори він не вчиняв, оскільки не було предявлено будь-яких вимог з боку поліцейської, а примушування його до підписання вищевказаних протоколу та клопотання він вважав протиправними.

Просив провадження у справах закрити в звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Захисник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позицію свого підзахисного, просив закрити дане адміністративне провадження в звязку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. При цьому повідомив, що працівниками поліції невірно кваліфіковано адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, оскільки: ОСОБА_3 і ОСОБА_1 не є сімєю та в даному випадку відсутня кваліфікуюча ознака - повторність, оскільки попередня справа, яка враховувалась інспектором при складанні даного протоколу за ч. 2 - Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 20.10.2017 року була закрита в звязку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Потерпіла ОСОБА_3 суду пояснила, що разом із ОСОБА_1 є співвласниками житлового будинку № 28 з надвірними будівлями по вул. Кременецька, 28 в м. Рівне, та земельної ділянка на якій він розташований, однак проживають в окремих кімнатах та спільного бюджету та господарства не ведуть. На даний момент на розгляді Рівненського міського суду знаходиться цивільний спір між нею та ОСОБА_1 з приводу поділу даного майна. 26.04.2018 року приблизно 13 год 50 хв., перебуваючи в себе вдома, вона почула звук шурування з її даху. Вийшовши з будинку вона побачила, що ОСОБА_1, без її попередньої згоди, знімає шифер з даху та носить туди цеглу.На її зауваження ОСОБА_1 не реагував, а навпаки ображав її нецензурною лайкою. Крім того, ОСОБА_3 зазначила, що з ОСОБА_1 знаходилось ще двоє невідомих їй людей.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив що 26.04.2018 року ОСОБА_1 попросив його допомогти відремонтувати зруйнований комин та замінити поламаний шифер на даху будинку над тією його частиною, де він проживає. Коли вони приступили до роботи, то з будинку вийшла ОСОБА_3 і почала кричати та ображати нецензурною лайкою ОСОБА_1 При цьому, як вказав свідок ОСОБА_7 ОСОБА_3 намагалась скинути його з драбини і погрожувала вилити йому в очі кислоту. В свою чергу, ОСОБА_1 - мовчав і не висловлювався в адресу ОСОБА_3

Працівники поліції після їх прибуття пояснень у нього не відбирали, а лише попросили у ОСОБА_1 документи на будинок.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 лейтенант поліції ДОП відділу превенції Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області, суду пояснила, що є автором даного протоколу про адміністративне правопорушення, зазначила, що викликала ОСОБА_1 в поліцейську станцію № 9, оскільки була відповідна заява та пояснення потерпілої ОСОБА_3 з приводу вчинення ним неправомірних дій стосовно останньої. Як зазначила ОСОБА_5 - зі слів сусідів, їй відомо, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склалися не приязні стосунки. Крім того, ОСОБА_1 вже притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення ним адміністративного правопорушення стосовно ОСОБА_3, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Свідок вказала, що при ознайомленні з вказаними матеріалами ОСОБА_1 вів себе агресивно, дещо зверхньо, огризався, почав махати руками. На її неодноразові прохання припинити свої протиправні дії він не реагував, а почав погрожувати їй, шарпати за формений одяг та штовхнув її.

На ОСОБА_1 було складено протоколи про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 185 КУпАП та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що був свідком того як ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень та від підпису протоколу, вказав, що ОСОБА_1 під час ознайомлення з матеріалами вів себе агресивно, розмахував руками, кричав. На зауваження лейтенанта поліції ОСОБА_5 припинити вчиняти свої протиправні дії, ОСОБА_1 відреагував агресивно, шарпнув її за формений одяг та штовхнув. На останнього було складено адміністративні протоколи.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_9 пояснив суду, що з ОСОБА_10 особисто не знайомий бачив його один раз в приміщенні поліції і був очевидцем відмови ОСОБА_1 підписувати протокол про адміністративне правопорушення та клопотання. При цьому, як зазначив ОСОБА_9 - ОСОБА_1 вів себе спокійно.

Судом також досліджені наступні письмові докази: витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12380199, від 02.11.2006 року реєстраційний номер 15885099 та Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26.10.2006 року, видане державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_11, зареєстрованого в реєстрі за № 4-821, згідно якого ОСОБА_1 є власником ? частки житлового будинку № 28 з надвірними будівлями по вул. Кременецька в м. Рівне, та земельної ділянки на якій він розташований;

-витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12380112, від 02.11.2006 року реєстраційний номер 15885099 та Свідоцтво про право на спадщину від 26.10.2006 року, ВЕС № 762201 р № 4-818, видане першою Рівненською нотаріальною конторою, згідно якого ОСОБА_3 є власником ? частки житлового будинку № 28 з надвірними будівлями по вул. Кременецька в м. Рівне, та земельної ділянки на якій він розташований;

-письмову заяву ОСОБА_3 на імя начальника Рівненського ВП ГУНП у Рівненській області від 26.04. 2018 року, щодо притягнення ОСОБА_1 до відповідальності (а/с 5), та Пояснення до протоколу від 26.04.2018 року (а/с 6), згідно яких, заявниця зазначила, що ОСОБА_1 дратує її своєю роботою та без її дозволу, розібрав дах, який він не будував;

-постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 20.10.2017 року по справі № 569/15445/17 щодо притягнення ОСОБА_1 за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, згідно якої провадження по даній справі закрито в звязку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснила що перебуває на посаді ДОП відділу превенції Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області, та 16.05.2018 року викликала ОСОБА_1 у відділ поліції за адресою: вул. Відінська, 37, м. Рівне, для надання пояснень з приводу заяви ОСОБА_3

В ході спілкування ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень, та від підпису протоколу за адміністративне правопорушення за ст. 185 КУпАП, та клопотання про розгляд адміністративної справи Рівненським міським судом та у разі його неявки її розгляд без його участі.

У звязку з тим, що ОСОБА_1 від підпису протоколу відмовився було залучено два свідка.

Свідок вказала, що при ознайомленні з вказаними матеріалами ОСОБА_1 вів себе агресивно, дещо зверхньо, огризався, махав руками. На її неодноразові прохання припинити свої протиправні дії він не реагував, а почав погрожувати їй, шарпати за формений одяг та штовхнув її.

В установленому КУпАП порядку ОСОБА_1 не затримувався.

Свідок ОСОБА_8, пояснив, що був свідком того як ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень та від підпису протоколу, вказав, що ОСОБА_12 під час ознайомлення з матеріалами вів себе агресивно, розмахував руками, кричав. На зауваження лейтенанта поліції ОСОБА_5 припинити вчиняти свої протиправні дії , ОСОБА_1 відреагував агресивно, шарпнув її за формений одяг та штовхнув. На останнього було складено адміністративний протокол.

В судовому засіданні ОСОБА_9 пояснив суду, що з ОСОБА_13 особисто не знайомий бачив його один раз в приміщенні поліції куди був запрошений поліцейським для посвідчення факту ОСОБА_1 від підписання протоколів про адміністративне правопорушення за ст. 185 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

При цьому, як зазначив ОСОБА_9 - ОСОБА_1 вів себе спокійно.

Заслухавши особу, яка притягається до адмінстартивної відповідальності, його захисника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до ч. 2 ст. 36 КУпАП, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.

За таких обставин є можливим обєднати вказані адміністративні матеріали в одне провадження та розглядати одночасно, присвоївши № 569/9436/18.

За ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється КУпАП.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом та інше.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами в справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта і т. ін.

Згідно ч. 2 ст. 173-2 КУпАП адміністративна відповідальність настає за вчинення особою, яку повторно протягом року було піддано адміністративному стягненню за насильство в сімї, тобто умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо) , внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоровю потерпілого, а так само невиконання захисного припису особою. Стосовно якої він винесений, проходження корекційної програми особою, яка вчинила насильство.

З наведеного вбачається, що субєктом, тобто одним з елементів вищевказаного адміністративного правопорушення - є член сімї.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сімї … належить дружина…, діти і батько. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом ..і ведуть спільне господарство.

Аналогічні розяснення містяться в Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 року по справі № 1-8/99.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3, хоча й проживають в одному будинку, однак в різних кімнатах, не мають спільного побуту та господарства, та відповідно не мають взаємних прав та обовязків, а тому в розумінні вищевказаних правових вимог не є сімєю, що вказує на відсутність складового елементу даного адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Із досліджених процесуальних документів слідує, що на сьогоднішній день в Рівненському міському суді знаходиться ряд цивільних справ між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, наявність яких підтверджує неприязність стосунків між ними.

Крім того, дослідивши наявні докази, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_1, вчиняючи дії щодо заміни шиферу та комину на даху, які потребували заміни, над частиною будинку, в якій він проживає, без отримання попереднього дозволу від ОСОБА_14, діяв на підставі і в межах повноважень, наданих йому вищевказаними правовими нормами.

Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173 2 КУпАП, як і відсутні будь-які докази вчинення ним вказаного адміністративного правопорушення.

Згідно з Кодексом ніхто не може бути підданий заходу впливу з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративне правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч.1, 2 ст.7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245).(п.2, 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015р. по справі №1-11/2015).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2011 року по справі № 1-28/2011 (справа про строки адміністративного затримання): Україна є соціальною, правовою державою; людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності

держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Основного Закону України) В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України ( 254к/96-ВР ) має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України ( 254к/96-ВР ) та повинні відповідати їй; норми Конституції України ( 254к/96-ВР ) є нормами прямої дії (стаття 8 Основного Закону України) ( 254к/96-ВР ).

Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004 ( v015p710-04) у справі про призначення судом більш м'якого покарання зауважив, що "верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаїтощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України ( 254к/96-ВР ). Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення" (абзаци другий,третій,четвертий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини) ( пункт 3.1. мотивувальної частини рішення).

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість.

Право кожного на свободу та особисту недоторканність закріплено також і в чинних міжнародних договорах України. Згідно зі статтею 3 Загальної декларації прав людини 1948 року (995_015 ), пунктом 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (995_004), реченням першим пункту 1 статті 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року (995_043) кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність є одним з визначальних та фундаментальних конституційних прав людини (п. 3.2 мотивувальної частини рішення).

Відповідно до ст. 185 КУпАП України адміністративній відповідальності підлягають особи за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов'язків.

Обєктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері забезпечення громадського порядку то суспільної безпеки, також у сфері державного управління.

Обєктивна сторона правопорушення, полягає у злісній непокорі законному розпорядженню або вимозі працівника поліції при виконанні ним службових обовязків…Права працівника поліції встановлені законом України «Про національну поліцію», який встановлює право працівника поліції вимагати від громадян які порушують громадський порядок, припинення цього правопорушення та дій, що перешкоджають здійснення повноважень поліції. Склад правопорушення є формальним, тобто вважається закінченим з моменту виникнення злісної непокори законним розпорядженням або вимогам зазначених у диспозиції статті осіб.

Субєктивна сторона правопорушення полягає в наявності вини у формі умислу.

Відповідно до ст. 10 КУпАП - адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Згідно ст. 9 КУпАП - адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Крім того, суд приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 також складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП.

З дослідженого в судовому засіданні протоколу про адміністративні правопорушення не слідує які саме законні розпорядження та вимоги поліцейської предявлялись до ОСОБА_1 та в чому саме проявилась злісність непокори цьому розпорядженню, в звязку з чим, суд позбавлений можливості перевірити законність цих розпоряджень або вимог та чи була непокора злісною. При цьому, суд враховує, що свідок ОСОБА_9, який був залучений понятим, пояснив, що ОСОБА_1 вів себе спокійно.

Крім того, судом з досліджених документів та показів свідків не встановлено умислу ОСОБА_1 на вчинення злісної непокори законним розпорядженням (вимогам) поліцейської, оскільки як пояснив останній він дійсно відмовився підписувати протоколи про адміністративні правопорушення за ч. 2 ст. 173-2, ст.185 КУпАП та клопотання про розгляд без його участі , оскільки вважав їх незаконними, що не може бути судом розцінено як злісна непокора.

При цьому, суд враховує вимоги ч. 1 ст. 19 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Суд також враховує висновки Конституційного Суду України від 26.05.2015р. по справі №1-11/2015, де в п.2.1 мотивувальної частини рішення, зазначено, що: «…згідно з Кодексом ніхто не може бути підданий заходу впливу з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративне правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч.1, 2 ст.7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245)».

Приписами ст.129 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, задекларовано, що основними засадами судочинства, серед іншого, є змагальність та забезпечення доведеності вини.

Суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, ч.1 ст. 6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

У прийнятому рішенні у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується). Суд зауважує, що рішення у справі «Карелін проти Росії» на даний момент не набрало законної сили, але суд погоджується з одностайною позицією семи суддів ЄСПЛ, викладеною в цьому рішенні.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, на думку суду, застосування адміністративного стягнення до ОСОБА_1 за відсутності будь-яких доказів його протиправних дій не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень. Така позиція суду ґрунтується також на правових висновках, які зробив Конституційний Суд України у своєму рішенні у справі № 23-рп/2010 від 22.10.2010 року.

Отже, суд приходить до висновку, що провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

З огляду на все вищенаведене, керуючись ст. ст. 36, 283, 284, п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 173-2 та ст. 185 КУпАП закрити в звязку з відсутністю і складу адміністративного правопорушення в його діях.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя : Є.І. Сидорук