Код суду 233 № 233/3462/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2018 року м.Костянтинівка

Суддя Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області Стадченко О.В., розглянувши матеріал про адміністративне правопорушення, який надійшов з військової комендатури м. Костянтинівка про притягнення до адміністративної відповідальності:
ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Василіков Миколаївської області, є громадянином України, який знаходиться на дійсній військовій службі в військовій частині НОМЕР_1 , має військове звання старший солдат та займає посаду старшого навідника, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
- за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, якому роз`яснені права відповідно до ст. 63 Конституції України і 268 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:
Згідно протоколу, 16 червня 2018 року о 21 годині 10 хвилин військовослужбовець військової служби за контрактом старший солдат ОСОБА_1 , який проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого навідника, в умовах особливого періоду, був затриманий заступником військового коменданта військової комендатури м. Костянтинівка підполковником ОСОБА_2 разом з командиром військової частини у зв`язку з перебуванням на території базового табору військової частини НОМЕР_1 (місце розташування підрозділу АДРЕСА_2 ) у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 16 червня 2018 року виданого КУ «Центральна районна лікарня м. Костянтинівки» - вміст алкоголю в крові становить 2,4 %, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 172-20 КУпАП.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Надав суду заяву про розгляд протоколу про адміністративне правопорушення у його відсутність. Вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав в повному обсязі.

Незважаючи на визнання ОСОБА_1 своє провини, суддя вважає що провадження по ч.3 ст. 172-20 КУпАП підлягає закриттю з наступних підстав.

Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 в умовах особливого періоду перебував на території базового табору військової частини НОМЕР_1 (місце розташування підрозділу АДРЕСА_2 ) у стані алкогольного сп`яніння, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 172-20 КУпАП.

Разом з тим, відповідно до ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період в Україні настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації, чи з моменту введення воєнного стану в Україні, або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Час мобілізації - строк проведення, порядок, обсяги, вид мобілізації(період), відповідно до частини 5, статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

Воєнний час - це оголошення стану війни, початок воєнних дій, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про оборону України», у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну, Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

Таким чином, особливий період в Україні починається з моменту оголошення рішень про мобілізацію, з моменту введення воєнного стану або початку відбудовного періоду після закінчення воєнних дій.

Враховуючи, що воєнний стан на території України або в окремих її місцевостях не оголошувався, а рішення про початок відбудовного періоду не приймалось, то єдиним чинником за яким визначається наявність чи відсутність особливого періоду в Україні є рішення про мобілізацію, тривалість якої є обмеженою.

Останнім указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 №15/2015 оголошено часткову мобілізацію, починаючи з 20 січня 2015 року у три черги протягом 210 діб по 17 серпня 2015 року. Отже, оскільки вищевказаним указом Президента України мобілізація, як комплекс відповідних заходів, зі сторони держави оголошувалась не безстроково, а була обмеженою у часі, а також у зв`язку з тим що воєнний стан в Україні не вводився, дія особливого періоду в Україні припинена 17 серпня 2015 року і поновлена не була.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року (127/13998/17; 61-11716св 18), тому посилання в протоколі на кваліфікуючи ознаку вчинене в умовах особливого періоду є безпідставним.

Також слід зазначити, що відповідно до наведених вище норм національного законодавства дійсно воєнний час може бути розпочатий до оголошення воєнного стану, проте для встановлення наявності у цей період особливого періоду в будь - якому випадку необхідна наявність вказаного рішення влади держави, оскільки час дії особливого періоду невід`ємно пов`язаний з тривалістю саме воєнного стану. Проте на даний час жодне з вищенаведених рішень не оголошено.

Слід звернути увагу, що в статті 58 Конституції України зазначено, про те, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 зазначено, що процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у право застосованій практиці і неминуче призводить до сваволі… Принцип правової визначеності означає, що "обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки".
В статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини «закон, який встановлює кримінальне правопорушення», повинен відповідати певним стандартам ясності та зрозумілості». Це положення стосується будь-якої ситуації, щодо якої застосовується положення Конвенції «встановлено законом».
Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства» (Hashman and Harrup v. the United Kingdom) від 25 листопада 1999 року, Суд вказав, що однією з вимог, яка випливає зі словосполучення «встановлений законом», є передбачуваність. Норму не можна вважати «законом», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях.
У справі «Реквеньї проти Угорщини» (рішення від 20 травня 1999 р.), Суд також зазначив, що норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає громадянинові змогу керуватися цією нормою у своїх діях.
Таким чином, суддя вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутня кваліфікуюча ознака ч.3 ст.172-20 КУпАП - вчинення правопорушення в умовах особливого періоду, і останній повинен нести відповідальність за ч.1 ст. 172-20 КУпАП.
Проте, суддя не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадженні в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Тож, за таких підстав, провадження у справі відносно ОСОБА_1 про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 172-20 КУпАП підлягає закриттю.
Керуючись ст.ст. 247, 283 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 172-20 КУпАП.
На постанову може бути подана апеляційна скарга особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 КУпАП протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області.

Суддя: О.В.Стадченко