Справа №576/769/18 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Сапон О. В.
Номер провадження 33/788/242/18 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2018 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення № 576/769/18 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02 травня 2018 року, якою на

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця АДРЕСА_1

за ч.1 ст.130 КУпАП накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн.,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу правопорушення, оскільки він не відмовлявся від проходження огляду на стан сп'яніння, працівники поліції йому не пропонували їхати до лікарні, про наявність постанови він дізнався коли отримав поштове відправлення, при цьому до суду його не викликали, хоча він хотів би приймати участь в розгляді справи та реалізувати свої процесуальні права.

Постановою судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02.05.2018 ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 10200 грн. Стягнуто на користь держави 352,40 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді, ОСОБА_3 17.04.2018 близько 16 год. 15 хв. по вул. Інститутській в м. Глухові керував мопедом ALPHA ZS 50F без д.н. з ознаками наркотичного сп'яніння. Від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан сп'яніння відмовився.

Вислухавши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, який підтримав свою апеляційну скаргу, просив скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність складу правопорушення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст.9 Конституції України, ст.19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права.

У відповідності до ч.1 і ч.2 ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст.9 цього Кодексу адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ст.1, завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством, а згідно ст.245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.268 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, а згідно ст.248 цього Кодексу розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і судом, який розглядає справу.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_3 за ч.1 ст.130 КУпАП надійшов до суду першої інстанції 20.04.2018 і його розгляд був призначений судом на 02.05.2018, про що ОСОБА_3 було направлене поштове відправлення, яке згідно повідомлення про його вручення доставлене 26.04.2018 особисто «Кириченко».

Разом з тим, зміст вказаного повідомлення не дає можливості достеменно встановити чи дійсно поштове відправлення було вручене особисто ОСОБА_3, а не якій-небудь іншій особі, оскільки цей факт не був засвідчений ним власним підписом, при цьому розписки останнього про отримання виклику (судової повістки) до суду матеріали справи не містять.

Допитаний в апеляційному суді ОСОБА_3 підтвердив ту обставину, що він не отримував жодного поштового відправлення про призначення до розгляду в суді протоколу про вчинення ним правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

При відсутності об'єктивних даних щодо належного сповіщення ОСОБА_3 про дату і місце розгляду справи, не дослідивши наявні у справі докази у передбачений законом спосіб безпосередньо в судовому засіданні, суддя суду першої інстанції здійснив розгляд справи про адміністративне правопорушення і притягнув останнього до відповідальності.

Така загальна (основна) засада (принцип) судочинства як рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч.1 ст.24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (ст.129 Конституції України, розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

За таких обставин, на думку апеляційного суду, суддею суду першої інстанції не був дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який також знайшов своє закріплення і формулювання у рішенні КСУ від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу). Формулюючи у своєму рішенні незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод об'єктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.

Таким чином, присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати в суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову по справі, є невід'ємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції), а для суддів усіх інстанції - важливим елементом законного і справедливого правосуддя.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення ЄСПЛ у справах «Домбо Бехер Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands) від 27.10.1993, заява № 14448/88, п.33); «Анкерль проти Швейцарії» (Ankerl v. Switzerland) від 23.10.1996 р., заява № 17748/91, п.38).

Аналогічною є і усталена судова практика ЄСПЛ у справах щодо України, коли неодноразово був застосований «принцип рівності», зокрема у п.п.26 і 29 рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), згідно якої «принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (див., інші рішення та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), заява № 39594/98, п.72, 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy), рішення від 28.08.1991, заява серія A № 208-B, п.33; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy), рішення від 12.10.1992, заява серія A № 245-C, п.26; «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), заява № 54698/00, рішення від 08.06.2006, п.28). За наслідками розгляду цієї справи ЄСПЛ дійшов висновку, «що у провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п.1 ст.6 Конвенції».

Враховуючи вказані вище фактичні обставини справи у взаємозв'язку з положеннями процесуальних норм національного законодавства та прецедентної судової практики ЄСПЛ, виходячи із засад судочинства, в тому числі і з принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції були істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_3, внаслідок чого судове рішення підлягає безумовному скасуванню через порушення суддею норм процесуального права, згідно яких особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право на справедливий суд, яке полягає у наданні їй можливості надати усні пояснення з приводу обставин правопорушення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується її прав та обов'язків, у порядку, передбаченому законом, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені законом.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 у вказаній вище частині є обґрунтованими і заслуговують на увагу, а постанову судді з цих підстав не можна вважати законною, обґрунтованою і належним чином вмотивованою.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що постанову суддею суду першої інстанції було винесено з порушенням норм також і матеріального права, оскільки він не вчиняв правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених як в протоколі про адміністративне правопорушення, так і у судовому рішенні, то вони також є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а постанова судді - скасуванню і з цих підстав, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії АП2 № 522867 від 17.04.2018, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 керував транспортним засобом з ознаками наркотичного сп'яніння, від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан сп'яніння відмовився.

Разом з тим, висновки судді суду першої інстанції про винність ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, вказаних у постанові, не відповідають фактичним обставинам справи, належним чином не вмотивовані та не ґрунтуються на законі, а тому доводи апеляційної скарги про відсутність складу правопорушення є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

Так, згідно ч.1 ст.130 КУпАП адміністративна відповідальність настає, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння. Тобто, для притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення вказаних дій, обов'язковою та необхідною умовою є встановлення факту відмови водія пройти огляд на стан сп'яніння на законну (обґрунтовану) вимогу працівника поліції з дотриманням встановленого законом та відповідними нормативно-правовими актами порядку, а також забезпеченням прав і законних інтересів особи, яка підлягає такому огляду.

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо, а згідно ч.2 цієї статті обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ст.252 КУпАП, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Зокрема, порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. При цьому, у справі про адміністративне правопорушення протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ - акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (п.2.5 ПДР, ч.1 ст.130 КУпАП), тому є не тільки обов'язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

ОСОБА_3 свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, в ході апеляційного розгляду справи категорично заперечив та пояснив, що 17.04.2018 він дійсно керував мопедом та був зупинений працівниками поліції, які склали на нього два протоколи про адміністративне правопорушення: один за те, що він керував транспортним засобом не маючи посвідчення водія (що він не заперечує), а інший - за відмову від проходження огляду на стан наркотичного сп'яніння. При цьому, поліцейські взагалі не пред'являли підозру про те, що він перебуває у стані сп'яніння та не пропонували пройти медичний огляд в закладі охорони здоров'я у встановленому законом порядку, а також не надали йому можливості викласти власноруч свої письмові пояснення в протоколі, повідомивши лише те, що йому необхідно сплатити штраф за керування мопедом без водійських прав.

З огляду на викладене та оцінюючи вказаний доказ у відповідності до вимог ст.252 КУпАП, апеляційний суд вважає, що протокол про адміністративне правопорушення серії АП2 № 522867 від 17.04.2018 був складений без дотримання вимог закону, оскільки працівники поліції склали цей документ без наявності на те правової підстави, а саме відмови водія ОСОБА_3 проходити огляд на стан сп'яніння.

Що стосується письмових пояснень свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які також були вказані у протоколі про адміністративне правопорушення, то апеляційний суд не може прийняти їх до уваги як докази вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, оскільки вказані свідки неодноразово викликалися у встановленому законом порядку до апеляційного суду для надання показань безпосередньо в судовому засіданні з метою усунення протиріч, але до суду вони так і не з'явилися та про причини своєї неявки не повідомили.

Виходячи з усталеної судової практики ЄСПЛ (рішення від 25.04.2013 у справі «Еркапіч проти Хорватії» (Erkapic v. Croatia), заява № 51198/08) з приводу дотримання національними судами під час розгляду справ п.1 ст.6 Конвенції, згідно якої «за відсутності суттєвих підстав для протилежного, поняття справедливого судового розгляду вимагає надавати більшого значення свідченням, наданими у суді, порівняно з протоколами допитів осіб на попередньому слідстві, оскільки останні являють собою, передусім, процес збору стороною обвинувачення інформації на підтримку своєї позиції», апеляційний суд вважає, що безпосередні показання ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції мають більше значення (пріоритет) для встановлення істини у справі та його винуватості у порушенні ПДР, ніж письмові пояснення свідків, ще й викладених власноруч поліцейським.

Не можуть бути прийнятими до уваги і показання допитаних в апеляційному судді працівників поліції ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_3 відмовився від проходження огляну на стан наркотичного сп'яніння у встановленому законом порядку, оскільки вони не підтверджуються жодними іншими доказами, зокрема відеозапис подій, який значиться в додатках до протоколу про адміністративне правопорушення, в матеріалах справи відсутній та ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду наданий не був.

Крім того, дійшовши висновку про наявність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, суддя суду першої інстанції наклав на нього стягнення у виді штрафу 10200 грн., хоча санкцією ч.1 ст.130 КУпАП передбачене також обов'язкове покарання і у виді позбавлення права керування транспортними засобами, не навівши в постанові з цього приводу будь-яких мотивів.

В порушення вимог ч.1 ст.256 КУпАП, в постанові про накладення на ОСОБА_3 стягнення не зазначено нормативний акт, який передбачає відповідальність за правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов'язки учасників дорожнього руху, в тому числі осіб, які керують транспортними засобами, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Ухвалюючи рішення про накладення на ОСОБА_3 стягнення, суддя суду першої інстанції, не виклав жодних мотивів з цього приводу, а також не навів доказів на підтвердження його вини та їх правової оцінки, внаслідок чого були істотно порушені норми процесуального права, передбачені ст.ст.251, 252, 272, 279, 280 і 283 КУпАП, оскільки право на вмотивованість судового рішення також є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), 09.12.1994, п.п.29-30).

Ігнорування суддею суду першої інстанції вказаних вище вимог закону та усталеної судової практики ЄСПЛ призвело до необґрунтованості і невмотивованості судового рішення, що також є підставою для його скасування у зв'язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених як у протоколі, так і у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було. При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_3 умисних дій, направлених на порушення п.2.5 ПДР.

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно вказаної позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі - закриттю на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Керуючись ст.294 КУпАП України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02 травня 2018 року відносно ОСОБА_3 - скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіРунов В. Ю.