Справа №521/4902/18
Номер провадження 3/521/2740/18
ПОСТАНОВА
06.06.2018 суддя Малиновського районного суду м. Одеси Черевко С.П., за участі прокурора Полякова Р.А., представника особи, що притягується до адміністративної відповідальності - адвоката ОСОБА_1, розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, працюючого директором в ДП "підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 74)", зареєстрованого та
проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,
за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1, ч. 2 ст. 172-7 КУ про АП, -

ВСТАНОВИВ:
На розгляд Малиновського районного суду надійшли матеріали про скоєння ОСОБА_2 адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 172-7 ч. 1 та 172-7 ч. 2 КУ про АП, за протоколами про АП № 263 від 21.03.2018 та № 264 від 21.03.2018 року, які були обєднані в одне провадження.
З протоколу про АП № 263 від 21.03.2018 року вбачається, що ОСОБА_2 згідно наказу Державної пенітенціарної служби України № 144/ос-15 від 01.09.2015 року призначено на посаду директором підприємства установи - заступником начальника Чорноморської виправної колонії управління ДПтС України в Одеській області (№74)
Згідно наказу Міністерства юстиції України № 2053/к від 31.05.2017 року у звязку з перейменуванням державного підприємства Чорноморської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№74) у державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)» ОСОБА_2 призначено на посаду директора державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)»
Згідно розяснення Національного агентства з питань запобігання корупції, щодо визначення субєктів декларування, передбачених підпунктом «и» пункту 1 та пунктами 2, 3 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» (щодо посадових осіб юридичних осіб публічного права): відповідно до статті 1 Закону, субєктами декларування є, зокрема, особи, зазначені у підпункті «а» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, а саме посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої статті 3.
Відповідно до статті 81 Цивільного кодексу України, юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.
Згідно з статями 167 та 169 цього кодексу, держава та територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, комунальні підприємства тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.
Таким чином, державні та комунальні підприємства та інші юридичні особи, які створені розпорядчим актом Президента України, органу державної влади або органу місцевого самоврядування, є юридичними особами публічного права. Посадові особи таких підприємств (інших юридичних осіб) є субєктами декларування, на яких поширюються дія розділу V («Фінансовий контроль») Закону з урахуванням особливостей, визначених частиною 5 статті 45 Закону.
Закон України «Про запобігання корупції» не визначає поняття «посадових осіб». Згідно із пунктом 3 «Розяснення щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю», у цілях визначення субєктів, на яких поширюється дія Закону, під «посадовими особами юридичних осіб публічного права» (відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 3 Закону) слід розуміти працівників юридичних осіб публічного права, які наділені посадовими повноваженнями здійснювати організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції.
Так, згідно з підпунктом «а» пункту 2 ч. 1 ст. З та ч. 1 ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції» суб'єктами на яких поширюється дія цього Закону та які несуть відповідальності за корупційні правопорушення є особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в тому числі, посадові особи юридичних осіб публічного права, які за вчинення корупційних або повязаних з корупцією
Притягуються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.
Таким чином, директор державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)» ОСОБА_2 є субєктом відповідальності за вчинення правопорушення повязаного з корупцією, згідно п.п. «а» п. 2 ч. 1 ст. З Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-УН «Про запобігання корупції» (далі - Закону).
ОСОБА_2, будучи директором державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)», навмисно порушив вимоги ст.ст. 28, 35 Закону України «Про запобігання корупції» в частині врегулювання конфлікту інтересів, та скоїв адміністративне правопорушення, повязане із корупцією, передбачене ч.І ст. 172-7 КУпАП, при наступних обставинах:
Так, ОСОБА_2, будучи директором державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)», тобто особою, уповноваженою на виконання функцій місцевого самоврядування, підписав наказ № 49/ОС-16 від 07.10.2016 про призначення свого сина ОСОБА_3 на посаду інженера відділу маркетингу, збуту матеріально - технічного постачання державного підприємства Чорноморської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№74)
Однак, ОСОБА_2 а ні до підготовки наказу № 49/ОС-16 від 07.10.2016, а ні під час його підписання не вжив заходів щодо недопущення будь-якої можливості виникнення конфлікту інтересів та негайно не повідомив про наявність конфлікту інтересів Міністерство юстиції України, а також не вжив всіх необхідних заходів, спрямованих на запобігання конфлікту інтересів, який виник у нього під час підписання наказу № 49/ОС-16 від 07.10.2016, чим порушив вимоги ст. ст. 28, 35 Закону України «Про запобігання корупції», відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Згідно довідки Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції ОСОБА_2 до ПМУ з питань врегулювання конфлікту інтересів зі своїм сином ОСОБА_3 - інженером відділу маркетингу, збуту матеріально - технічного постачання державного підприємства Чорноморської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№74) протягом 2017-2018 року не звертався.
Також, стаття 1 Закону дає визначення таким термінам:
приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у звязку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях;
реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на субєкта. Разом з тим, у випадку втрати правомочності органу за умови неучасті субєкта у прийнятті рішень колегіальним органом, участь такої особи у прийнятті рішень має здійснюватися під зовнішнім контролем. Рішення про здійснення зовнішнього контролю приймається відповідним колегіальним органом.
Зазначене було обставинами, що викликало суперечність між приватним інтересом ОСОБА_2 зумовленим його позаслужбовими стосунками з ОСОБА_3 в якості близької особи - сина, та службовими повноваженнями директора державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)», як посадової особи юридичної особи публічного права, що вплинуло на обєктивність або неупередженість вчинення дій з підписання зазначеного наказу. Тобто, у ОСОБА_2 виник реальний конфлікт інтересів.
При цьому, приватний інтерес ОСОБА_2, полягає, зокрема, у забезпеченні позитивного проходження підтвердження відповідності свого сина ОСОБА_3 займаній посаді на яку він призначається, створення йому переваг в умовах праці перед іншими працівниками підприємства, а також у покращенні матеріально-технічного, соціально-побутового забезпечення своєї близької особи - сина ОСОБА_3
Останнє, підтвердилось винесеними ОСОБА_2 наказами про преміювання працівників №76/АТ-17 від 20.09.17, №82/АТ від 19.10.17, №90/АТ від 20.11.17, №94/АТ від 20.12.17, відповідно до яких його син ОСОБА_3 отримував більший розмір премій у порівнянні з іншими працівниками без зазначення підстав такого розміру.
До службових повноважень ОСОБА_2 як керівника відповідного підприємства, які суперечать його приватним інтересам, відносяться повноваження закріплені пункті 7.8. статуту Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)», а саме: директор підприємства несе відповідальність за виконання покладених на нього завдань, що визначені Статутом; під час реалізації своїх прав і виконання обовязків повинен діяти в інтересах підприємства; обирає форму і систему оплати праці, установлює працівникам конкретні розміри тарифних ставок, посадових окладів, винагород, надбавок і доплат з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.
Крім цього, згідно положення про преміювання працівників підприємства затвердженого директором Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)» , преміювання здійснюється з урахуванням професійної компетентності працівника, його відношення до виконання службових обовязків, обсягу та характеру роботи, яку виконує, конкретних результатів діяльності. Премія нараховується індивідуально в залежності від внеску в виробничо-господарську діяльність підприємства в процентах до посадового окладу і максимальними розмірами не обмежується.
Зазначена суперечність приватних інтересів та службових обовязків вплинула на обєктивність та неупередженість прийнятих ОСОБА_2 рішень, а саме: наказу № 49/ОС-16 від 07.10.2016 про призначення свого сина ОСОБА_3, на посаду інженера відділу маркетингу, а також наказів про преміювання працівників №76/АТ-17 від 20.09.17, №82/АТ від 19.10.17, № 90/АТ від 20.11.17, №94/АТ від 20.12.17.
Таким чином, 07.10.2016 ОСОБА_2, будучи директором державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)», тобто особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка відповідно п.п. «а» п. 2 ч. 1 ст. З Закону України «Про запобігання корупції» є субєктом відповідальності за корупційні правопорушення, достовірно знаючи, що підписує наказ № 49/ОС-16 від 07.10.2016 про призначення свого сина ОСОБА_3 на посаду інженера відділу маркетингу, збуту матеріально - технічного постачання державного підприємства Чорноморської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№74) не повідомив про наявність у нього реального конфлікту інтересів, тобто навмисно порушив ст. ст. 28, 35 Закону України «Про запобігання корупції», чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-7 КУпАП.
Крім того, з протоколу про АП № 264 від 21.03.2018 року вбачається, що ОСОБА_2 згідно наказу Державної пенітенціарної служби України № 144/ос-15 від 01.09.2015 року було призначено на посаду директором підприємства установи - заступником начальника Чорноморської виправної колонії управління ДПтС України в Одеській області (№74)
Згідно наказу Міністерства юстиції України № 2053/к від 31.05.2017 року у звязку з перейменуванням державного підприємства Чорноморської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№74) у державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)» ОСОБА_2 призначено на посаду директора державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)»
Згідно розяснення Національного агентства з питань запобігання корупції, щодо визначення субєктів декларування, передбачених підпунктом «и» пункту 1 та пунктами 2, 3 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» (щодо посадових осіб юридичних осіб публічного права):
відповідно до статті 1 Закону, субєктами декларування є, зокрема, особи, зазначені у підпункті «а» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, а саме посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої статті 3.
Відповідно до статті 81 Цивільного кодексу України, юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.
Згідно з статями 167 та 169 цього кодексу, держава та територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, комунальні підприємства тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.
Таким чином, державні та комунальні підприємства та інші юридичні особи, які створені розпорядчим актом Президента України, органу державної влади або органу місцевого самоврядування, є юридичними особами публічного права. Посадові особи таких підприємств (інших юридичних осіб) є субєктами декларування, на яких поширюються дія розділу V («Фінансовий контроль») Закону з урахуванням особливостей, визначених частиною 5 статті 45 Закону.
Закон України «Про запобігання корупції» не визначає поняття «посадових осіб». Згідно із пунктом 3 «Розяснення щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю», у цілях визначення субєктів, на яких поширюється дія Закону, під «посадовими особами юридичних осіб публічного права» (відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 3 Закону) слід розуміти працівників юридичних осіб публічного права, які наділені посадовими повноваженнями здійснювати організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції.
Так, згідно з підпунктом «а» пункту 2 ч. 1 ст. З та ч. 1 ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції» суб'єктами на яких поширюється дія цього Закону та які несуть відповідальності за корупційні правопорушення є особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в тому числі, посадові особи юридичних осіб публічного права, які за вчинення корупційних або повязаних з корупцією правопорушень, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.
Так, субєктами декларування у державному чи комунальному підприємстві є керівник цього підприємства, його головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), члени виконавчого та інших органів управління підприємства, передбачені його статутом. Перелік посадових осіб, визначений кодексом, не може бути змінений статутом чи рішенням підприємства.
Статутом підприємства його посадовими особами можуть бути додатково визнані й інші особи, які, відповідно, будуть виступати субєктами декларування відповідно до Закону.
Враховуючи вищевикладене, суб'єктами декларування у державному чи комунальному підприємстві є керівник цього підприємства, його головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), члени виконавчого та інших органів управління підприємства, інші посадові особи передбачені його статутом, а також працівники, які наділені повноваженнями здійснювати організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції.
Таким чином, директор державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)» ОСОБА_2 є субєктом відповідальності за вчинення правопорушення повязаного з корупцією, згідно п.п. «а» п. 2 ч. 1 ст. З Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-УІІ «Про запобігання корупції» (далі - Закону).
ОСОБА_2, будучи директором державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)», навмисно порушив вимоги ст.ст. 28, 35 Закону України «Про запобігання корупції» в частині врегулювання конфлікту інтересів, та скоїв адміністративне правопорушення, повязане із корупцією, передбачене ч.2 ст. 172-7 КУпАП, при наступних обставинах:
Так, ОСОБА_2, будучи директором державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)», тобто особою, уповноваженою на виконання функцій місцевого самоврядування, підписав наказ № 49/ОС-16 від 07.10.2016 про призначення свого сина ОСОБА_3 на посаду інженера відділу маркетингу, збуту матеріально - технічного постачання державного підприємства Чорноморської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№74)
Однак, ОСОБА_2 а ні до підготовки наказу № 49/ОС-16 від 07.10.2016, а ні під час його підписання не вжив заходів щодо недопущення будь-якої можливості виникнення конфлікту інтересів та вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів, який виник у нього під час підписання наказу № 49/ОС-16 від 07.10.2016, чим порушив вимоги ст. ст. 28, 35 Закону України «Про запобігання корупції», відповідальність за що передбачена ч. 2 ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Згідно довідки Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції ОСОБА_2 до ПМУ з питань врегулювання конфлікту інтересів зі своїм сином ОСОБА_3 - інженером відділу маркетингу, збуту матеріально - технічного постачання державного підприємства Чорноморської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№74) протягом 2017-2018 року не звертався.
Також, стаття 1 Закону дає визначення таким термінам:
приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у звязку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях;
реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на обєктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень;
правопорушення, повязане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.
Стаття 28. Закону «Запобігання та врегулювання конфлікту інтересів» передбачає, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої статті 1 цього Закону, зобов'язані:
-вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів;
-повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно;
-не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів;
-вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.
Стаття 35 «Особливості врегулювання конфлікту інтересів, що виник у діяльності окремих категорій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» Закону встановлює, що правила врегулювання конфлікту інтересів в діяльності депутатів місцевих рад визначаються законами, які регулюють статус відповідних осіб та засади організації відповідних органів. У разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу (комітету, комісії, колегії тощо), вона не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом. Про конфлікт інтересів такої особи може заявити будь-який інший член відповідного колегіального органу або учасник засідання, якого безпосередньо стосується питання, що розглядається. Заява про конфлікт інтересів члена колегіального органу заноситься в протокол засідання колегіального органу. У разі якщо неучасть особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу, у прийнятті рішень цим органом призведе до втрати правомочності цього органу, участь такої особи у прийнятті рішень має здійснюватися під зовнішнім контролем. Рішення про здійснення зовнішнього контролю приймається відповідним колегіальним органом.
Зазначена норма є відсильною та у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування визначає модель поведінки такого субєкта. Разом з тим, у випадку втрати правомочності органу за умови неучасті субєкта у прийнятті рішень колегіальним органом, участь такої особи у прийнятті рішень має здійснюватися під зовнішнім контролем. Рішення про здійснення зовнішнього контролю приймається відповідним колегіальним органом.
Зазначене було обставинами, що викликало суперечність між приватним інтересом ОСОБА_2 зумовленим його позаслужбовими стосунками з ОСОБА_3 в якості близької особи - сина, та службовими повноваженнями директора державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)», як посадової особи юридичної особи публічного права, що вплинуло на обєктивність або неупередженість вчинення дій з підписання зазначеного наказу. Тобто, у ОСОБА_2 виник реальний конфлікт інтересів.
При цьому, приватний інтерес ОСОБА_2, полягає, зокрема, у забезпеченні позитивного проходження підтвердження відповідності свого сина ОСОБА_3 займаній посаді на яку він призначається, створення йому переваг в умовах праці перед іншими працівниками підприємства, а також у покращенні матеріально-технічного, соціально-побутового забезпечення своєї близької особи - сина ОСОБА_3
Останнє, підтвердилось винесеними ОСОБА_2 наказами про преміювання працівників №76/АТ-17 від 20.09.17, №82/АТ від 19.10.17, №90/АТ від 20.11.17, №94/АТ від 20.12.17, відповідно до яких його син ОСОБА_3 отримував більший розмір премій у порівнянні з іншими працівниками без зазначення підстав такого розміру.
До службових повноважень ОСОБА_2 як керівника відповідного підприємства, які суперечать його приватним інтересам, відносяться повноваження закріплені пункті 7.8. статуту Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)», а саме: директор підприємства несе відповідальність за виконання покладених на нього завдань, що визначені Статутом; під час реалізації своїх прав і виконання обовязків повинен діяти в інтересах підприємства; обирає форму і систему оплати праці, установлює працівникам конкретні розміри тарифних ставок, посадових окладів, винагород, надбавок і доплат з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.
Крім цього, згідно положення про преміювання працівників підприємства затвердженого директором Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)» , преміювання здійснюється з урахуванням професійної компетентності працівника, його відношення до виконання службових обовязків, обсягу та характеру роботи, яку виконує, конкретних результатів діяльності. Премія нараховується індивідуально в залежності від внеску в виробничо-господарську діяльність підприємства в процентах до посадового окладу і максимальними розмірами не обмежується.
Зазначена суперечність приватних інтересів та службових обовязків вплинула на обєктивність та неупередженість прийнятих ОСОБА_2 рішень, а саме: наказу № 49/ОС-16 від 07.10.2016 про призначення свого сина ОСОБА_3, на посаду інженера відділу маркетингу, а також наказів про преміювання працівників №76/АТ-17 від 20.09.17, №82/АТ від 19.10.17, № 90/АТ від 20.11.17, №94/АТ від 20.12.17.
Таким чином, 07.10.2016 ОСОБА_2, будучи директором державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№74)», тобто особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка відповідно до п.п. «а» п. 2 ч. 1 ст. З Закону України «Про запобігання корупції» є субєктом відповідальності за корупційні правопорушення, достовірно знаючи, що підписує наказ № 49/ОС-16 від 07.10.2016 про призначення свого сина ОСОБА_3 на посаду інженера відділу маркетингу, збуту матеріально - технічного постачання державного підприємства Чорноморської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№74) підписує наказ № 49/ОС-16 від 07.10.2016, тобто вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів чим навмисно порушив ст. ст. 28, 35 Закону України «Про запобігання корупції», та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.172-7 КУпАП.
Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_2 свою вину у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 172-7 ч. 1, 2 КУ про АП не визнав у повному обсязі, та пояснив, що він не є субєктом вказаних правопорушень, тому просив закрити справи про адміністративне правопорушення у відношенні нього на підставі ст. 247 п. 1 КУ про АП.
Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав доводи особи, що притягається до адміністративної відповідальності та просив справу у відношенні його клієнта закрити у звязку з відсутностю події і складу адміністративного правопорушення, оскільки, на його думку, він не є субєктом зазначених правопорушень.
Прокурор у ході судового розгляду просив визнати винним ОСОБА_2, та застосувати до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників судового розгляду, вважаю, що справа у відношенні ОСОБА_2 по ст. 172-7 ч. 1, 2 КУ про АП підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУ про АП з наступних підстав.
Диспозицією ч.ч.1,2 ст.172-7 КУпАП передбачена відповідальність за неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів та за вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.
Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про запобігання корупції», реальний конфлікт інтересів - це суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.
Таким чином , для висновку про наявність в особи реального конфлікту інтересів та про прийняття нею рішення в умовах реального конфлікту інтересів необхідно встановити:
1) наявність в особи приватного інтересу;
2) наявність суперечності між приватним інтересом особи та її представницькими повноваженнями;
3) наявність впливу цієї суперечності на об'єктивність або неупередженість рішення;
4) наявність повноважень на прийняття рішення.
При цьому має бути чітко визначено, в чому саме полягає приватний інтерес конкретної особи; в чому саме проявляється суперечність між приватним інтересом та представницькими повноваженнями цієї особи та її вплив на прийняття рішення.
Аналогічні розяснення надані в інформаційному листі ВССУ від 22.05.2017 р. щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов'язані з корупцією, для забезпечення однакового і правильного застосування судами загальної юрисдикції Закону України «Про запобігання корупції» та положень Кодексу України про адміністративні правопорушення, з метою уникнення неоднозначного тлумачення норм закону в судовій практиці та запобігання помилкам при розгляді справ про окремі адміністративні правопорушення, повязані з корупцією , надано роз'яснення з приводу правопорушення, передбаченого ст. 172-7 КУпАП, для застосування відповідальності за цією статтею, і суд повинен встановити не тільки існування конфлікту інтересів, а й те, чи реально він вплинув на об'єктивність і неупередженість суб'єкта владних повноважень при прийнятті рішень. Для кваліфікації рішення як такого, що прийнято в умовах конфлікту інтересів, необхідно обов'язково встановити наявність юридичних фактів:
- наявність у правопорушника приватного інтересу, який повинен бути чітко сформульований і визначений;
- наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими або представницькими повноваженнями із зазначенням того, у чому саме це протиріччя виражається;
- наявність повноважень для прийняття рішення;
- наявність факту реального впливу протиріччя між приватним і службовим або представницьким інтересом на об'єктивність і неупередженість рішення.
При цьому слід зауважити, що в протоколах про адміністративне правопорушення, які складені відносно ОСОБА_2 не зазначено, у чому саме полягала дійсна, реальна суперечність між приватним інтересом ОСОБА_2 та його представницькими повноваженнями.
Крім того, відповідно до примітки ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, субєктом правопорушень у цій статті є особи, зазначені у п. 1,2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції».
Разом з тим, директор підприємства ОСОБА_2 не підпадає під жодну категорія посадових осіб, які визначені у Законі України «Про запобігання корупції».
Тобто в даному випадку незрозуміло про що конкретно ОСОБА_2 повинен був повідомити, а також ОСОБА_2 являється неналежним субєктом притягнення його до відповідальності.
Таким чином у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП.
Так як судом було встановлено відсутність конфлікту інтересів, то у ОСОБА_2 як неналежного субєкта не було необхідності про це повідомляти, так як законом передбачено обов'язок повідомляти про наявність конфлікту інтересів, а не про його відсутність.
На підставі вищевикладеного приходжу до висновку, що у діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 172-7 КУпАП.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Керуючись п.1 ч.1 ст. 247, ст.ст. 251, 252, 268, 279, 283, п.3 ч.1 ст.284, ст.285 Кодексу України про адміністративні правопорушення,
П О С Т А Н О В И В :
Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 та ч.2 ст. 172-7 КУпАП закрити в зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень.
Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через Малиновський районний суд м. Одеси особою, щодо якої її винесено ,її захисником, а прокурором - в межах повноважень, визначених ч.5 ст.7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, протягом десяти днів з дня винесення постанови .

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя: Черевко С.П.