АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2018 року м. Ужгород

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Закарпатської області Вотьканич Ф.А., за участю захисника Гайданки Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Гайданки Т.М. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 лютого 2018 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 ,
притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 172-11 КУпАП однак звільнено його від адміністративної відповідальності на підставі ст.22 КУпАП, обмежившись усним зауваженням, а провадження у справі закрито.
Згідно постанови судді, 15 листопада 2017 року о 17 годині старший солдат ОСОБА_1 самовільно залишив В/Ч НОМЕР_1 та направився додому, де перебував до 17 листопада 2017 року і того ж дня повернувся до вказаної військової частини , за що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 172-11 ч. 4 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_1 адвокат Гайданка Т.М. просить скасувати постанову судді, оскільки судом неповно з`ясовані всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбачений ч. 4 ст. 172-11 КУпАП, оскільки на час події, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, в Україні не було особливого періоду.

Заслухавши пояснення захисника Гайданки Т.М., який підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів, апеляційний суд приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, суддя прийшов до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-11 КУпАП доведена повністю і підтверджується матеріалами справи.
Відтак, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги захисника Гайданки Т.М. про відсутність в діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.172-11 КУпАП через те, що на час вчинення останнім правопорушення в Україні не було особливого періоду, слід визнати необґрунтованими.
Так, відповідно до частини 9 статті 23 вказаного Закону у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначає особливий період як період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Отже, особливий період настає, зокрема, з моменту оголошення мобілізації і охоплює час мобілізації, який закінчується з виданням Президентом України відповідного Указу та здійснення дій, заходів, спрямованих на повернення життєдіяльності країни до режиму роботи і функціонування в умовах мирного часу.
17 березня 2014 року Президентом України прийнято Указ «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ.
Згідно пункту 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.
Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІнабрав чинності з дня його опублікування - 18 березня 2014 року.
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що особливий період настав з 18 березня 2014 року.
При цьому, Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав, з чого слідує, що особливий період в Україні діє.
Така правова позиція щодо тлумачення поняття «особливого періоду» та визначення його тривалості сформульована також Верховним Судом.
Таким чином твердження в апеляційній скарзі, що особливий період пов`язується з тривалістю часткової мобілізації (45 діб, 210 діб), і на момент вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення особливий період не діяв є необґрунтованими, оскільки вказівка на період стосувалася тривалості мобілізації, а не особливого періоду в Україні.
Апеляційний суд також не може визнати обґрунтованими твердження захисника про те, що ОСОБА_1 не може бути суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.172-11 КУпАП, оскільки є військовослужбовцем за контрактом.
Диспозиція ч.4 ст.172-11 КУпАП передбачає відповідальність за діяння, передбачені частинами першою та третьою цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду. Зокрема, в ч.3 ст.172-11 КУпАП передбачає самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби), а також військовозобов`язаним та резервістом… ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом, з чого слідує, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, а, відтак, суб`єктом вказаного адміністративного правопорушення.
Враховуючи наведене, постанова суду відповідає вимогам ст.ст.283, 284 КУпАП.Дослідивши всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд правильно прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.172-11 КУпАП.

При вирішенні питання щодо накладення стягнення суд першої інстанції правильно врахував як фактичні обставини справи, так і обставини, що пом`якшують відповідальність правопорушника та дані, що характеризують його особу, зокрема: визнання ОСОБА_1 вини, розкаяння у вчиненому, вперше притягується до адміністративної відповідальності.

Враховуючи вимоги ст.ст.1, 23 КУпАП щодо мети адміністративного стягнення, якою є виховання особи, що вчинила адміністративне правопорушення в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду про застосування вимог ст. 22 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника Гайданки Т.М. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Ужгородського міськрайонного суду від 12 лютого 2018 року у справі щодо ОСОБА_1 за ознаками правопорушення, передбаченого ч.4 ст.172-11 МК України, без змін.

Постанова остаточна, оскарженню не підлягає.

Суддя: