Справа №577/3166/15-п Головуючий у суді 1-ї інстанції - Аршук Т. М.
Номер провадження 33/788/272/18 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. ,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення № 577/3166/15 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2015 року, якою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , фактично проживаючий у АДРЕСА_2

притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3

захисника адвоката Рудейчук Я.В.,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 просить скасувати постанову судді, оскільки справу розглянуто у його відсутність без належного повідомлення, з 07.06.2015 він знаходився безпосередньо в зоні проведення АТО.

Постановою судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14.07.2015 ОСОБА_3 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, і на нього накладене адміністративне стягнення у виді позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 36,52 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді, ОСОБА_3 05.06.2015 близько 01-00 год. на автодорозі М-14 «Одеса-Новоазовськ» керував автомобілем «Форд» д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, від проходження медичного огляду в установленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України.

Вислухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та його захисника Рудейчук Я.В., які підтримали апеляційну скаргу та просили скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити за відсутністю складу правопорушення, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст.9 Конституції України, ст.19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

У відповідності до ч.2 ст.7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Так, постанова у справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено (ч.1 ст.285 КУпАП) і може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено (ч.2 ст.294 КУпАП).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 участі у розгляді справи в суді першої інстанції не приймав і копію постанови судді отримав лише 16.05.2018, оскільки зазначене судове рішення було направлене йому не за місцем проживання, а за іншою адресою, внаслідок чого він об`єктивно не мав можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на це рішення судді, тому строк на апеляційне оскарження постанови судді підлягає поновленню, так як цей процесуальний термін, на думку апеляційного суду, був пропущений ОСОБА_3 з поважних (об`єктивних) причин.

Крім того, на підставі ч.1 ст.277-2 КУпАП, повістка, особі яка бере участь у провадженні по справі про адміністративне правопорушення, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи, а згідно п.2 і п.3 ст.278 КУпАП, суддя при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, крім іншого, такі питання: чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_3 за ч.1 ст.130 КУпАП надійшов до суду першої інстанції 22.06.2015 і його розгляд в суді був первісно визначений працівниками поліції 05.07.2015 о 09 год. 00 хв. При цьому, місцем проживання ОСОБА_3 у вказаному протоколі було зазначено: АДРЕСА_3 .

25.06.2015 судом першої інстанції ОСОБА_3 була направлена повістка про час та місце розгляду протоколу про адміністративне правопорушення (07.07.2015 о 09 год. 00 хв.) за адресою: АДРЕСА_3 , а 01.07.2015 цим судом була отримана відповідь поштового відділення № 15 м. Конотоп про відсутність такої адреси і проханням вказати правильну адресу (а.с.3-4).

Незважаючи на вказані вище норми процесуального права, при відсутності об`єктивних даних щодо належного сповіщення ОСОБА_3 про дату і місце розгляду справи, не дослідивши наявні у справі докази у передбачений законом спосіб безпосередньо в судовому засіданні, суддя суду першої інстанції здійснив розгляд справи про адміністративне правопорушення і притягнув останнього до відповідальності, визнавши його винним за ч.1 ст.130 КУпАП та наклавши стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік. При цьому, проігнорувавши положення ч.1 ст.277-2 КУпАП, суддя суду першої інстанції у своїй постанові розцінила відсутність ОСОБА_3 в судовому засідання як фактичне небажання останнього брати участь у розгляді справи, безпідставно вказавши, що останній про день і час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Разом з тим, відповідно до вимог ч.1 ст.268 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, а згідно ст.248 цього Кодексу розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і судом, який розглядає справу, що також не було дотримано суддею суду першої інстанції і відповідно унеможливлювало судовий розгляд справи.

Така загальна (основна) засада (принцип) судочинства як рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч.1 ст.24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (ст.129 Конституції України, розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

За таких обставин, на думку апеляційного суду, суддею суду першої інстанції не був дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який також знайшов своє закріплення і формулювання у рішенні КС України від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу). Формулюючи у своєму рішенні незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод об`єктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.

Таким чином, присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати в суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову по справі, є невід`ємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції), а для суддів усіх інстанції важливим елементом законного і справедливого правосуддя.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення ЄСПЛ у справах «Домбо Бехер Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands) від 27.10.1993, заява № 14448/88, п.33); «Анкерль проти Швейцарії» (Ankerl v. Switzerland) від 23.10.1996 р., заява № 17748/91, п.38).

Аналогічною є і усталена судова практика ЄСПЛ у справах щодо України, коли неодноразово був застосований «принцип рівності», зокрема у п.п.26 і 29 рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), згідно якої «принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (див., інші рішення та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), заява № 39594/98, п.72, 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy), рішення від 28.08.1991, заява серія A № 208-B, п.33; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy), рішення від 12.10.1992, заява серія A № 245-C, п.26; «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), заява № 54698/00, рішення від 08.06.2006, п.28). За наслідками розгляду цієї справи ЄСПЛ дійшов висновку, «що у провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п.1 ст.6 Конвенції».

Враховуючи вказані вище фактичні обставини справи у взаємозв`язку з положеннями процесуальних норм національного законодавства та прецедентної судової практики ЄСПЛ, виходячи із засад судочинства, в тому числі і з принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції були істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_3 , внаслідок чого судове рішення підлягає безумовному скасуванню через порушення суддею норм процесуального права, згідно яких особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право на справедливий суд, яке полягає у наданні їй можливості надати усні пояснення з приводу обставин правопорушення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується її прав та обов`язків, у порядку, передбаченому законом, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені законом.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 у вказаній вище частині є обґрунтованими і заслуговують на увагу, а постанову судді з цих підстав не можна вважати законною, обґрунтованою і належним чином вмотивованою.

Крім того, ухвалюючи рішення про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення, суддя суду першої інстанції, не виклала жодних мотивів з цього приводу, а також не навела доказів на підтвердження його вини та їх правової оцінки, обмежившись лише вказівкою у мотивувальній частині своєї постанови, що «вина ОСОБА_3 підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення», внаслідок чого були істотно порушені норми процесуального права, передбачені ст.ст.251, 252, 272, 279, 280 і 283 КУпАП, оскільки право на вмотивованість судового рішення також є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), 09.12.1994, п.п.29-30).

Ігнорування суддею суду першої інстанції вказаних вище вимог закону та усталеної судової практики ЄСПЛ призвело до необґрунтованості і невмотивованості судового рішення, що також є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Крім того, ОСОБА_3 , будучи допитаним в ході апеляційного розгляду, категорично заперечив свою вину у вчиненні правопорушення і пояснив, що з 07.06.2015 він знаходився безпосередньо в зоні проведення АТО, а станом на 05.06.2015 перебував у військовій частині у м. Миколаєві та разом з іншими військовослужбовцями бригади готували техніку (обіймав посаду механіка-водія БТР) до безпосередньої передислокації у зону АТО. У вказаний у протоколі час ніяким транспортним засобом не керував, посвідчення водія мав увесь час при собі і воно ніким не вилучалось. Будь-якого відношення до автомобіля «Форд» д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_5 , не мав і не має.

Вказані обставини в судовому засіданні підтвердив і свідок ОСОБА_6 , який дав аналогічні показання і який також проходив військову службу разом з ОСОБА_3 в м. Миколаєві.

Згідно довідки командира військової частини від 10.03.2016 за № 1397 (а.с.29), солдат ОСОБА_3 дійсно в період з 07.06. по 28.07.2015 безпосередньо брав участь в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення АТО, а згідно відповідного посвідчення є інвалідом війни ІІ групи.

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо, а згідно ч.2 цієї статті обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.252 КУпАП, суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Аналізуючи зазначені положення процесуального закону та оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження в справі про адміністративне правопорушення, не вбачає будь-яких законних підстав не довіряти вказаним доказам.

Наведені докази жодним чином не спростовуються іншими доказами чи матеріалами справи.

Зокрема, що стосується письмових пояснень свідків ОСОБА_7 (а.с.2) та ОСОБА_8 (а.с.3), які також були вказані і у протоколі про адміністративне правопорушення, то апеляційний суд не може прийняти їх до уваги як докази вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, оскільки ці особи неодноразово викликалися до апеляційного суду для надання свідчень щодо подій 05.06.2015, але в судове засідання не з`явилися і будь-яким чином не повідомили суд ані про причини своєї неявки, ані про достовірність своїх пояснень.

Виходячи з усталеної судової практики ЄСПЛ (рішення від 25.04.2013 у справі «Еркапіч проти Хорватії» (Erkapic v. Croatia), заява № 51198/08) з приводу дотримання національними судами під час розгляду справ п.1 ст.6 Конвенції, згідно якої «за відсутності суттєвих підстав для протилежного, поняття справедливого судового розгляду вимагає надавати більшого значення свідченням, наданими у суді, порівняно з протоколами допитів осіб на попередньому слідстві, оскільки останні являють собою, передусім, процес збору стороною обвинувачення інформації на підтримку своєї позиції», апеляційний суд вважає, що безпосередні показання ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції мають більше значення для встановлення істини по справі (встановлення факту вчинення правопорушення за вказаних у протоколі обставин), ніж письмові пояснення свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , викладених власноруч службовою особою роти ДПС УДАІ УМВС України в Миколаївській області.

Решту зібраних доказів становить лише протокол про адміністративне правопорушення серії АП1 № 338953 від 05.06.2015 (а.с.1), який містить письмові пояснення невідомої особи «выпил бутылку пива» (оскільки ОСОБА_3 заперечив свою причетність до цих пояснень), який на думку апеляційного суду слід вважати недостатнім для прийняття законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення щодо вчинення ОСОБА_3 правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, у зв`язку з відсутністю об`єктивного взаємозв`язку і узгодженості цього доказу з іншими доказами, безпосередньо дослідженими в суді апеляційної інстанції, у їх сукупності.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в суді апеляційної інстанції встановлено не було.

При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_3 дій направлених на порушення п.2.5 ПДР.

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч.2 ст.62 Основного Закону, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з усталеною судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine) з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Згідно правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати постанову судді суду першої інстанції, а провадження у справі закрити через відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Керуючись ст.294 КУпАП України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_9 строк на апеляційне оскарження постанови судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14.07.2015.

Постанову судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2015 року відносно ОСОБА_10 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушенням норм процесуального права, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіРунов В. Ю.