ПОСТАНОВА

ИМЕНЕМ УКРАИНИ

"02" серпня 2018 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

судді - Садовського К.С.,

за участі прокурора - Размєтаєва А.С.,

адвоката - Загребельного М.С.,

особи, яка притягається

до адміністративної

відповідальності - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського районного суду м. Харкова адміністративний матеріал, який надійшов з Департаменту захисту економіки Управління захисту економіки в Харківській області Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Харків, з вищою освітою, розлученого, працюючого на посаді начальника управління контролю за обігом та оподаткування підакцизних товарів ГУ ДФС у Харківській області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого, до адміністративної відповідальності не притягувався,

за ч.1 ст.172-6 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

24.07.2018 року до Київського районного суду м. Харкова надійшов протокол № 305 від 23 липня 2018 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Автор протоколу зазначає, що ОСОБА_2, перебуваючи на посаді начальника управління контролю за обігом та оподаткування підакцизних товарів ГУ ДФС у Харківській області, будучи згідно підпункту «в» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року №1700-VII, суб'єктом відповідальності за правопорушення пов'язані з корупцією, в порушення вимог ч.2 ст. 45 вказаного Закону, несвоєчасно, без поважних причин, оприлюднив 06.04.2018 на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції Е-декларацію, яка охоплює період з 01.012017 по 31.12.2017 рік, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, відповідальність за яке передбачене ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_2 свою винуватість у зазначеному правопорушенні не визнав, та пояснив суду, що у нього не було умислу на несвоєчасне подання щорічної е-декларації за 2017 рік, оскільки 15.03.2018 р. він подав нову е-декларацію, зі збереженням чернетки, без змін в майновому стані (на основі декларації за 2016 рік), шляхом заповнення електронної форми через персональний електронний кабінет суб'єкта декларування на веб-сайті Реєстру. Після цих дій він отримав повідомлення у електронному кабінеті про успішне подання Е-декларації. Проте з 15.03.2018 року жодного підтвердження про реєстрацію декларації за 2017 рік йому на його електрону пошту (ІНФОРМАЦІЯ_2), надіслано не було. Він вважав, що подав декларацію та пішов у відпустку з 24.03.2018 по 09.04.2018 р. (знаходився за межами України). Після повернення в Україну 06.04.2018 він дізнався, що його декларація вважається не поданою. Одразу ж після цього, 06.04.2018 р. ним було ще раз заповнена форма декларації за 2017 рік та подана на веб-сайт Реєстру, але відповідно підтвердження про її успішне подання на його електронну адресу знову так і не надійшло.

Прокурор в судовому засіданні просив визнати ОСОБА_2 винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.172-6 КУпАП, пояснив при цьому, що в діях ОСОБА_2 вбачається склад адміністративного правопорушення, та просив призначити стягнення у вигляді штрафу.

Суд, заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також думку його захисника, висновок прокурора, дослідивши докази у справі, встановив наступне.

Відповідно до вимог частини 1 статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідальність за частиною 1 статті 172-6 КУпАП настає у разі несвоєчасного подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що: «Особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов'язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством».

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 з 27 травня 2016 року по теперішній час обіймає посаду начальника управління контролю за обігом та оподаткування підакцизних товарів ГУ ДФС у Харківській області, про що свідчить копія наказу ГУ ДФС у Харківській області № 308-о від 27.05.2016 (а.с. 29).

Таким чином, ОСОБА_2 є суб'єктом декларування, відповідно до положень Закону України «Про запобігання корупції».

Дії по виконанню вимог частини 1 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції», ОСОБА_2, як суб'єктом декларування, були виконані 15 березня 2018 року. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи - відповіддю-додатком Національного агентства з питань запобігання корупції № 18/04/10 від 10.04.2018 р. щодо послідовності дій користувача з часу 08.26 по 09.32 хвилин 15.03.2018 єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, які вчинив ОСОБА_2, з якого вбачається, що ОСОБА_2 у цей час заповнював розділи декларації, та о 09.31 хв. натиснув кнопку «Подати документ» та відкрив сторінку накладення ЕЦП, після чого о 09.32 переглянув Повідомлення, що надійшло у папку електронного кабінету «Мої повідомлення». Тобто 15.03.2018 р. ОСОБА_2 виконав усі необхідні дії щодо подання Е-декларації.

Вимогами ст. 280 КУпАП, на орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення покладено обов'язок з'ясувати не лише те, чи було вчинено адміністративне правопорушення, а також питання винуватості особи у його вчиненні.

Вина є одним з елементів суб'єктивної сторони будь-якого правопорушення, а тому юридична відповідальність за загальним правилом можлива лише при винному вчиненні забороненого діяння чи бездіяльності.

Так, суб'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу. Це випливає з аналізу ст. 10 КУпАП (адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків) та ст. 11 КУпАП (адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала настання таких наслідків, хоча повинна була і могла їх передбачати). Зважаючи на те, що законом в диспозиції даної статті не визначені наслідки несвоєчасного подання декларації, логічним є висновок про те, що вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

На таку позицію вказала судова палата у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка у своєму інформаційному листі щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов'язані з корупцією від 22 травня 2017 року, зазначила, що суб'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Доводи ОСОБА_2 про відсутність у нього умислу на несвоєчасне подання щорічної Е-декаларції заслуговують на увагу, оскільки вони підтверджуються матеріалами справи, а саме, фактом виконання ОСОБА_2 усіх необхідних дій для подачі 15.03.2018 щорічної Е-декларації за 2017 рік.

Окрім цього, під час розгляду справи не було встановлено мотивів ОСОБА_2 на несвоєчасне неподання Е-декларації, оскільки вказана декларація (без змін у майновому стані) подана ним в подальшому через невеликий проміжок часу одразу ж по прибуттю в Україну, під час знаходження у відпустці.

Таким чином, суддею встановлено, що в діях ОСОБА_2 відсутні ознаки суб'єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, оскільки у нього були відсутні мотиви вчинити порушення закону, він не бажав його порушити, поза його волею перебував свідомий допуск настання негативних наслідків від діяння, що свідчить про відсутність вини, а відтак робить неможливим притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за даною статтею.

Відповідно до вимог статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень статті 9 Конституції України, та статті 17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно вимог частини 2 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування пункту 2 статті 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» (Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgment of 2 September 1998. Reports. 1998 VI), представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення, і, отже стаття 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу. Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно добутих доказів.

Враховуючи викладене, вважаю, що в справі про адміністративне правопорушення є необхідним застосування положення статті 62 Конституції України про те, що винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Долучені до справи докази, які вивчені суддею, не містять доказів, які доводять винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 КУпАП, оскільки не містять будь-яких даних, що вказують на усвідомлення особою протиправного характеру вчиненої дії, передбачення шкідливих наслідків, бажання чи свідоме допущення їх настання.

Крім того, суд звертає увагу на певну невідповідність протоколу про адміністративне правопорушення № 305 від 23.07.2018 р. фактичним обставинами справи, оскільки зібрані о/у УЗЕ в Харківській області ДЗЕ Національної поліції України Гордієнко І.М. матеріали стосуються можливого порушення ОСОБА_2 вимог ч.1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року №1700-VII, а в самому протоколі зазначено, що ОСОБА_2, порушено вимоги ч.2 ст. 45 цього Закону, згідно з якою: «особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями».

У справах «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» (рішення від 20.09.2016, заява № 926/08) Європейський суд з прав людини, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само відшукувати докази на користь обвинувачення,оскільки це становитиме порушення прав захисту (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має право захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

За таких обставин, відповідно до статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 підлягає закриттю за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 КУпАП

Керуючись ст.ст.247 п.1, 283, 284 КУпАП України, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 за ч.1 ст.172-6 КУпАП закрити у зв'язку з відсутністю в його діях складу цього адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя К.С.Садовський