АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року суддя Апеляційного суду міста Києва Мосьондз І.А., розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-7 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

Цією ж постановою ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-7 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, захисник ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову скасувати, вважаючи її незаконною, через неправильне застосування судом норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що при вирішенні звернення ОСОБА_3 в діях ОСОБА_2 не було конфлікту інтересів, оскільки, надаючи відповідь на скаргу, вона не мала на меті задовольнити будь-який приватний інтерес. У зв'язку з цим суд неправомірно притягнув ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

За твердженнями апелянта, звернення ОСОБА_3 по суті та змісту не є скаргою, оскільки не містить жодних вимог про поновлення його прав і захист законних інтересів, порушених діями (бездіяльністю) ОСОБА_2 та на нього не розповсюджуються положення Законів України «Про звернення громадян» та «Про запобігання корупції».

Просить також врахувати, що ОСОБА_2 за дорученням заступника міністра ОСОБА_4 надавала лише відповідь ОСОБА_3 на його звернення від 19.11.2017 року. При цьому, матеріалами справи жодним чином не підтверджується викладені у протоколі про адміністративне правопорушення твердження про те, що на час розгляду скарги ОСОБА_3 у неї був приватний інтерес, обумовлений бажанням за результатами розгляду скарги сформувати у скаржника та інших осіб позитивне ставлення до власної роботи та роботи співробітників підпорядкованого Управління, приховати допущені при виконанні службових повноважень недоліки, уникнути можливої дисциплінарної відповідальності, що вплинуло на об'єктивність та неупередженість розгляду скарги.

За наслідками розгляду апеляційної скарги просить постанову суду скасувати, а провадження по справі закрити у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративних правопорушень.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення ОСОБА_2 та її захисника ОСОБА_1, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав рішення суду законним і обґрунтованим, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд приходить до наступного висновку.

Оскаржуваною постановою ОСОБА_2 визнано винним у тому, що вона перебуваючи на посаді начальника Управління трудової та соціальної політики Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, тобто будучи особою, уповноваженою на виконання функцій держави, на яку поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», у приміщенні Міненерговугілля України за адресою: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького. 4, у період з 21.11.2017 по 22.11.2017, здійснюючи організацію розгляду скарги ОСОБА_3 від 19.11.2017 на бездіяльність начальника Управління трудової та соціальної політики Міненерговугілля України ОСОБА_2, a також підписуючи відповідь за результатами розгляду скарги, не вжила заходів щодо недопущення виникнення реального конфлікту інтересів та не повідомила свого безпосереднього керівника про наявність у неї реального конфлікту інтересів, підписавши відповідь на скаргу ОСОБА_3 та прийнявши рішення в умовах реального конфлікту інтересів, чим порушила встановлені пунктами 1-2 частини першої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» вимоги щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів.

Крім цього, у період з 21.11.2017 по 22.11.2017, ОСОБА_2 вчиняла дії в умовах реального конфлікту інтересів, a саме організувала розгляд скарги ОСОБА_3 від 19.11.2017 на бездіяльність начальника Управління трудової та соціальної політики Міненерговугілля України ОСОБА_2, a також підписала відповідь за результатами розгляду скарги, якою, у тому числі, надала оцінку розгляду попереднього звернення ОСОБА_3, що здійснювався підпорядкованим ОСОБА_2 Управлінням, за результатами розгляду якого за підписом ОСОБА_2 надавалась оскаржувана ОСОБА_3 відповідь.

За результатами розгляду складеного протоколу про адміністративне правопорушення суддя прийшов до висновку, що в діях ОСОБА_2 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого частинами 1 та 2 статті 172-7 КУпАП.

Вважаю, що оскаржувана постанова є незаконною, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Положеннями статей 251 та 252 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Проте, апеляційним переглядом встановлено, що суддя не дотримався зазначених вимог закону та необґрунтовано прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення.

Диспозицією частини 1 та частини 2 статті 172-7 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів, а також за вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

В оскаржуваній постанові суд встановив, що під час організації розгляду скарги ОСОБА_3 та підписання відповіді на неї у начальника Управління трудової та соціальної політики Міністерства енергетики та вугільної промисловості України ОСОБА_2 був наявний приватний інтерес, обумовлений предметом скарги, якою надавалася негативна оцінка виконання службових обов'язків ОСОБА_2, та, відповідно, бажанням за результатами розгляду скарги сформувати у скаржника та інших осіб позитивне ставлення до власної роботи та роботи співробітників підпорядкованого Управління, приховати допущені при виконанні службових повноважень недоліки, уникнути можливої дисциплінарної відповідальності.

Проте, на переконання суду апеляційної інстанції, такий висновок судді не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» реальний конфлікт інтересів - це суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Приватним інтересом є будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв'язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративні правопорушення, 17.10.2017 року на урядову гарячу лінію надійшло звернення ОСОБА_3 № ЛИ-7408856, адресоване Міністру енергетики та вугільної промисловості України, яке стосувалося погашення ДП «Макіїввугілля» заборгованості по оплаті листків тимчасової непрацездатності.

За резолюцією заступника міністра вказане звернення було передано для розгляду начальнику Управління трудової та соціальної політики Міненерговугілля України ОСОБА_2

Листом за підписом ОСОБА_2 від 16.11.2017 ОСОБА_3 повідомлено, що його звернення для опрацювання Міністерство спрямувало до ДП «Макіїввугілля». Оскільки генерального директора вказаного підприємства було звільнено 30.10.2017, з'ясувати стан врегулювання питання оплати листків тимчасової непрацездатності не виявляється можливим.

ОСОБА_3 19.11.2017 повторно звернувся до Міністра енергетики та вугільної промисловості України з вимогою розглянути його скаргу на бездіяльність начальника Управління трудової та соціальної політики ОСОБА_2, зазначаючи про те, що попередню його скаргу посадові особи міністерства необґрунтовано розглядали протягом 14 днів.

За резолюцією заступника міністра вказану скаргу було передано ОСОБА_2 для додаткового опрацювання та надання відповіді

Надаючи 24.11.2017 року відповідь на скаргу, ОСОБА_2 роз'яснила ОСОБА_3 положення законодавчих актів, які регулюють порядок надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, а також порядок та строки розгляду його попереднього звернення згідно з положеннями Закону України «Про звернення громадян» та дії, які необхідно було вчинити в межах встановленого строку з метою отримання інформації від ДП «Макіїввугілля» по оплаті йому листків тимчасової непрацездатності.

Суд апеляційної інстанції вважає, що такі дії ОСОБА_2 під час розгляду скарги ОСОБА_3 не містять ознак конфлікту інтересів, який би впливав на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Не підтверджується фактичними обставинами провадження та ґрунтується на припущеннях і висновок судді в оскаржуваній постанові про те, що під час організації розгляду скарги ОСОБА_3 та підписання відповіді на неї у начальника Управління трудової та соціальної політики Міністерства енергетики та вугільної промисловості України ОСОБА_2 був наявний приватний інтерес, обумовлений бажанням за результатами розгляду скарги сформувати у скаржника та інших осіб позитивне ставлення до власної роботи та роботи співробітників підпорядкованого Управління, приховати допущені при виконанні службових повноважень недоліки, уникнути можливої дисциплінарної відповідальності.

Як вбачається зі змісту підписаної ОСОБА_2 відповіді від 24.11.2017 року на скаргу ОСОБА_3, яку вона готувала за дорученням заступника міністра ОСОБА_4, в ній вона не надавала жодної оцінки своїм оскаржуваним діям, як начальника Управління трудової та соціальної політики Міненерговугілля України, або діям інших працівників підпорядкованого їй управління. Зміст відповіді також не свідчить про намагання сформувати у скаржника позитивне ставлення до власної роботи та роботи Управління, як про це зазначається в оскаржуваній постанові.

Не підтверджується належними доказами і твердження суду про те, що таким чином ОСОБА_2 намагалася приховати допущені при виконанні службових повноважень недоліки, уникнути можливої дисциплінарної відповідальності, оскільки матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_2 або підпорядковані їй працівники за неналежний розгляд звернення ОСОБА_3 були притягнуті до дисциплінарної відповідальності.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції також приходить до висновку, що у ОСОБА_2 не було передбаченого законом обов'язку повідомляти у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів.

За наведених обставин ОСОБА_2 також не може нести відповідальність за вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів, що є складом правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-7 КУпАП.

Оскільки суддя не забезпечив всебічного, повного та об'єктивного з'ясування всіх обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, його висновок про доведеність вини ОСОБА_2 у порушенні вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів не відповідає фактичним обставинам справи, а тому є незаконним та необґрунтованим.

З наведених підстав постанова суду підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в діях ОСОБА_2 події і складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 та 2 ст.172-7 КУпАП.

З цих підстав апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню,

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року, якою ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-7 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.; визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-7 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн., - скасувати.

Провадження в справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП закрити, за відсутністю в діях ОСОБА_2 події і складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП.

Постанова суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Мосьондз