Апеляційний суд міста Києва
Справа № 33/796/564/2018
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 червня 2018 року м. Київ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва Новов С.О., за участю особи притягнутої до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, його захисника - адвоката Гайдака О.В., розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року,

в с т а н о в и в :

Відповідно до постанови судді Святошинського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року

ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шестисот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Цією ж постановою суддя стягнув з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 320 гривень.

Як встановлено постановою судді, ОСОБА_2 31.10.2017 року приблизно о 23:35 годин, в м. Києві, по Брест-Литовському шосе, 19 км, керував автомобілем «Шкода», д.н.з. НОМЕР_1, у стані алкогольного сп'яніння, чим порушив вимоги п. 2.9 (а) ПДР.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Святошинського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року та закрити провадження у справі.

В обґрунтування поданої скарги, скаржник посилається на те, що оскаржувана постанова винесена з суттєвим порушенням національного законодавства та практики ЄСПЛ.

Зокрема, як зазначає скаржник у своїй апеляційній скарзі, в оскаржуваній постанові зазначається про те, що дослідивши матеріали справи, надані докази, суд прийшов до висновку про наявність у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, проте з таким твердженням суду скаржник не погоджується, оскільки в ході судового розгляду справи було заявлено ряд клопотань, а саме про виклик свідків та працівників поліції для встановлення правдивості їх свідчень, а також витребування в УПП м. Києва записів з нагрудних відеореєстраторів з метою дослідження їх в судовому засіданні, які були задоволені, проте працівники поліції та свідки до суду не з'явились, а судом не було вжито жодних заходів для дослідження доказів.

Також у скарзі зазначається про те, що відеозаписи з нагрудних відеореєстраторів поліцейських містять розриви у часі, на цьому відео зафіксовані грубі порушення прав ОСОБА_2, оскільки його права йому роз'яснюються вже після того, як складено протокол, а підписи свідків у протоколі проставлені ще до його заповнення, на що було звернуто увагу суду, однак вказана обставина була проігнорована судом.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції взагалі не вживались будь-які дії спрямовані на забезпечення явки свідків до суду, а також на те, що основним принципом судочинства є безпосередність дослідження доказів судом, відмова суду в допиті свідків, за умови задоволення відповідного клопотання, на думку скаржника, є порушенням права особи на захист, права подавати докази та брати участь у їх дослідженні.

Крім цього, скаржник звертає увагу на те, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 283 КУпАП щодо змісту постанови по справі про адміністративне правопорушення, не допитавши свідків, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення, взагалі залишив поза увагою доводи захисту та подані захистом клопотання про закриття справи у зв'язку з відсутністю складу правопорушення, не надав жодної оцінки таким вимогам, зазначеним у клопотанні, не вказав причин, з яких він не приймає до уваги доводи сторони захисту, а відтак постанова суду першої інстанції не може вважатися обґрунтованою.

Окрім цього, як зазначається у скарзі, в основу доведеності вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції поклав протокол про адміністративне правопорушення, результат тестування на алкоголь, пояснення свідків, визнавши ці докази належними та допустимими.

Однак, як вважає апелянт, з такими висновками погодитися не можливо, оскільки постанова суду винесена передчасно, без повного, всебічного з'ясування обставин справи, без належної перевірки тверджень захисту про недотримання процедури проведення поліцейським на місці зупинки транспортного засобу огляду на стан сп'яніння, без виклику та допиту свідків, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення, на чому наполягала сторона захисту.

Таким чином, на думку апелянта, у зв'язку з неправомірними діями суду першої інстанції відбулось порушення його права на захист, яке гарантовано законодавством України, а також Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини та практикою ЄСПЛ.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2, його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення інспектора поліції ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_5; перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважаю, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, незважаючи на встановлені та наведені в оскаржуваній постанові обставини вчиненого ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме керування транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння, суд апеляційної інстанції не може визнати оскаржуване судове рішення законним та обґрунтованим з огляду на таке.

Зокрема, висновок судді про те, що він не приймає до уваги пояснення ОСОБА_2 з приводу того, що останній не перебував у стані алкогольного сп'яніння, не погоджувався з результатами огляду, та працівники поліції не пропонували йому поїхати до медичного закладу, оскільки ці пояснення спростовуються матеріалами справи про адміністративне правопорушення, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення; результатами огляду на стан алкогольного сп'яніння за допомогою спеціального технічного засобу, який показав результат 0,47% та оглянутим в судовому засіданні відеозаписом з нагрудної відеокамери поліцейського, не може бути визнаний обґрунтованим, оскільки він не відповідає дійсним обставинам справи та не ґрунтується на належних і допустимих доказах.

По-перше, у відповідності до вимог, передбачених п.п. 5, 6 Розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735 (надалі Інструкція від 09.11.2015 № 1452/735), перед проведенням огляду на стан сп'яніння на місці зупинки транспортного засобу, який повинен проводитися в присутності двох свідків, поліцейський інформує особу, яка підлягає огляду на стан сп'яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу та на її вимогу надає сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки.

У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп'яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд, як це прямо передбачено п. 7 Розділу І Інструкції від 09.11.2015 № 1452/735, проводиться в найближчому закладі охорони здоров'я, якому надано право на його проведення відповідно до ст. 266 КУпАП.

Між тим, як встановлено судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду, передбачений вказаною Інструкцією порядок проведення огляду на стан алкогольного сп'яніння поліцейським і оформлення його результатів, в повному обсязі дотриманий не був, оскільки перед проведенням огляду на стан сп'яніння на місці зупинки транспортного засобу, ОСОБА_2 не був проінформований про порядок застосування спеціального технічного засобу; незважаючи на фактичне заперечення ним факту його перебування в стані алкогольного сп'яніння та відповідно результатів проведеного поліцейським огляду, що підтвердив у своїх поясненнях в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_5, в присутності якого проводився цей огляд, ОСОБА_2 не було запропоновано, в присутності свідків, пройти огляд в закладі охорони здоров'я.

Більш того, під час опитування в суді апеляційної інстанції свідка ОСОБА_5 та надання йому для огляду документів, які складались за його участю, зокрема протоколу про адміністративне правопорушення та Акту огляду на стан алкогольного сп'яніння з використанням спеціальних технічних засобів, останній висловив сумніви з приводу того, що наявні в цих документах підписи біля його прізвища належать йому.

До цього слід також додати і те, що, всупереч висновкам наведеним в оскаржуваній постанові, протоколом про адміністративне правопорушення, Актом огляду на стан алкогольного сп'яніння з використанням спеціальних технічних засобів, так само як і відеозаписом з нагрудної камери поліцейського вказані вище обставини, а саме заперечення факту перебування у стані алкогольного сп'яніння та незгоди з результатами огляду з використанням спеціальних технічних засобів, спростовані не були, а тому суддя не мав достатніх підстав для висновку, що пояснення ОСОБА_2 не заслуговують на увагу.

По-друге, як прямо передбачено ст. 266 КУпАП, у разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров'я.

Тобто факт незгоди з результатами огляду на стан сп'яніння, який було проведено на місці зупинки транспортного засобу з використання спеціальних технічних засобів, зокрема приладу «Драгер», є безумовною підставою для проведення відповідного огляду в закладі охорони здоров'я.

Огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

За таких обставин, проведення огляду ОСОБА_2 на стан алкогольного сп'янінні в закладі охорони здоров'я слід визнати обов'язковим, а тому результати огляду, проведеного на місці зупинки, не могли служити підставами для складання протоколу про адміністративне правопорушення та притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У зв'язку з вищенаведеним, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що постанова судді про його притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП не ґрунтується на вимогах закону та всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Приймаючи до уваги наведені вище обставини, а також вимоги ст. 62 Конституції України про те, що будь-яке обвинувачення, в тому числі у вчиненні адміністративного правопорушення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь, суд апеляційної інстанції, за наслідками апеляційного розгляду за апеляційною скаргою ОСОБА_2, вважає за необхідне вказану скаргу задовольнити; постанову суддіСвятошинського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП - скасувати, а провадження у справі щодо нього- закрити, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 цього Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 247, 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову судді постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року, відповідно до якої ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП - скасувати, а провадження у справі щодо нього - закрити, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 цього Кодексу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду міста Києва

С.О.Новов

Головуючий у 1-й інстанції - суддя Оздоба М.О.