Справа №591/26/18 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Клімашевська І. В.
Номер провадження 33/788/191/18 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2018 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення № 591/26/18 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 23 березня 2018 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, оскільки він не керував транспортним засобом, з результатами огляду на стан сп'яніння проведеного працівниками поліції не погоджувався, що підтверджується поясненнями свідків, хоча з рапорту інспектора поліції вбачається, що він начебто був згоден. Огляд на стан сп'яніння не був проведений в закладі охорони здоров'я, а тому отримані результати огляду є недійсними. Також зазначає, що огляд на стан сп'яніння був проведений за допомогою технічного засобу, який не дозволений для використання, суд розглянув справу без його участі, в матеріалах справи відсутній акт відмови від отримання ним судової повістки, не був допитаний свідок, який з'явився в судове засідання. Крім того, просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки зі змістом постанови він ознайомився лише 30.03.2018.

Постановою судді Зарічного районного суду м. Сум від 23.03.2018 ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і на нього було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 352,40 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді, ОСОБА_3 29.12.2017 о 21-55 год. в м. Суми по вул. Покровській, буд. 2 керував транспортним засобом Mitsubishi Outlander д.н. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп'яніння, чим порушив п.2.9 (а) ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Вислухавши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, який підтримав свою апеляційну скаргу, просив скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність складу адміністративного правопорушення, перевіривши матеріали даної справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.285 КУпАП, постанова у справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено, а згідно ч.2 ст.294 КУпАП вона може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_3 не був присутнім при оголошенні суддею постанови і з її змістом ознайомився лише 30.03.2018, а тому, зважаючи на те, що він не мав можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на цю постанову, то строк на апеляційне оскарження даного рішення судді підлягає поновленню, оскільки він був пропущений ОСОБА_3 з поважних причин.

У відповідності до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, згідно ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 039281 від 29.12.2017, суддя суду першої інстанції дійшла висновку про те, що водій ОСОБА_3 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, чим порушив вимоги п.2.9 (а) ПДР України та відповідно вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Зазначені висновки судді суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, належним чином вмотивовані і ґрунтуються на досліджених та перевірених в судовому засіданні доказах.

Зокрема, факт вчинення водієм ОСОБА_3 правопорушення за обставин, викладених у постанові судді, крім зазначеного вище протоколу про адміністративне правопорушення, об'єктивно підтверджується іншими дослідженими в судах першої та апеляційної інстанціях доказами у справі, а саме:

- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, згідно яких 29.12.2017 о 22-20 год. водій автомобіля «Міцубиси» д.з. НОМЕР_1 ОСОБА_3 у їх присутності пройшов огляд на стан алкогольного сп'яніння за допомогою приладу алкотестер «Драгер», результат склав - 0,67 0/00, з яким він згоден не був;

- роздруківкою показників огляду ОСОБА_3 на стан сп'яніння з використанням спеціального технічного засобу «Drager Alcotest-6810», який був проведений 29.12.2017 о 22:25, результат тесту - 0/67 0/00;

- актом огляду на стан алкогольного сп'яніння з використанням спеціальних технічних засобів, згідно якого ОСОБА_3 погодився з результатами огляду на стан сп'яніння, про що у відповідній графі «з результатами згоден» поставив свій підпис;

- записом з персонального мобільного відеореєстратора працівника поліції, на якому зафіксовано автомобіль з увімкненою аварійною сигналізацією, що знаходиться у крайній лівій смузі проїзної частини та який працівники поліції відштовхали з перехрестя до дозволеного місця стоянки. На вимогу працівника поліції особа, яке керувала автомобілем пред'явила посвідчення водія, ким виявився ОСОБА_3, а також реєстраційний документ на транспортний засіб. При цьому, ОСОБА_3 пояснював, що він їхав на вказаному автомобілі з центра міста додому, але через нестачу пального машина «заглохла». Оскільки у водія був відсутній поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то відносно нього була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.126 КУпАП. В подальшому у працівника поліції виникла підозра, що водій ОСОБА_3 перебуває у стані алкогольного сп'яніння, у зв'язку з чим йому було запропоновано пройти огляд на стан сп'яніння на місці за допомогою газоаналізатора «Драгер», на що останній погодився та результат огляду склав 0,67 0/00, з яким ОСОБА_3 спочатку не погодився та вирішив поспілкуватися з кимось по телефону для отримання консультації. В цей час у свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відбиралися зазначені вище пояснення. Через деякий час працівником поліції водію ОСОБА_3 було роз'яснено право у разі незгоди з отриманими результатами пройти огляд на стан алкогольного сп'яніння в закладі охорони здоров'я, а саме в СОНД, на що ОСОБА_3 заперечив та пояснив, що з результатами проведеного на місці огляду він згоден, у зв'язку з чим був складений акт огляду на стан сп'яніння з використанням спеціальних технічних засобів та протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП;

- показаннями працівників поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7, наданих останніми апеляційному суду, які повністю узгоджуються із зафіксованими на відеозаписі подіями та засвідчують факт керування ОСОБА_3 транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, а також обставини проходження ним відповідного огляду та остаточну позицію щодо згоди з отриманими результатами.

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, показаннями технічних засобів, що мають функцію відеозапису тощо, а згідно ч.2 цієї норми Закону обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Аналізуючи зазначені положення процесуального закону та оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження в справі про адміністративне правопорушення, не вбачає будь-яких законних підстав не довіряти вказаним доказам.

Крім того, наведені вище докази жодним чином не спростовуються іншими доказами чи матеріалами справи, в тому числі і показаннями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_8, які в судовому засіданні під час розгляду справи в апеляційному суді категорично заперечили факт керування ОСОБА_3 транспортним засобом і наполягали на тому, що автомобілем керував саме ОСОБА_8, а після того як закінчилося пальне останній поїхав за пальним, в той час як ОСОБА_3 лише сидів за кермом на водійському сидінні, чекаючи на ОСОБА_8

Показання вказаних осіб не можуть бути узяті до уваги, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, повністю спростовуються наведеними вище та дослідженими в судах першої та апеляційної інстанціях доказами, які об'єктивно узгоджуються між собою, а тому вони є недостовірними доказами захисту.

При цьому, апеляційний суд враховує те, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_3 не повідомляв працівникам поліції жодних обставин, які б підтверджували надані ним в суді показання щодо ОСОБА_8 та не оспорював факту керування особисто ним транспортним засобом.

Таким чином, факт керування транспортним засобом за вказаних в постанові судді обставин саме водієм ОСОБА_3 знайшов своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що згідно пояснень свідків він не погоджувався з результатами огляду на стан сп'яніння, а відповідно до рапорту працівника поліції навпаки - погоджувався, то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки такі суперечності пояснюються обставинами проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння.

Зокрема, як було встановлено вище, одразу після проходження огляду на місці ОСОБА_3 виказував свою незгоду з його результатами, що і було відображено в письмових поясненнях свідків, які у свою чергу були долучені до протоколу про адміністративне правопорушення. Однак потім на пропозицію працівника поліції пройти огляд в медичному закладі ОСОБА_3 вже повідомив, що з результатами огляду він згоден, а тому саме про таке рішення водія працівник поліції і зазначила у своєму рапорті, сладеному після оформлення матеріалів справи.

Крім того, згода ОСОБА_3 з результатами проведеного відносно нього огляду на стан алкогольного сп'яніння підтверджується як записом з персонального мобільного відеореєстратора працівника поліції, так і актом огляду на стан алкогольного сп'яніння з використанням спеціальних технічних засобів, у якому ОСОБА_3 поставив свій підпис навпроти графи «З результатами згоден».

Твердження апеляційної скарги особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо порушення працівниками поліції встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння також є необґрунтованими і не заслуговують на увагу.

Так, установленим порядком проходження медичного огляду, про який йдеться мова, є визначена у ст.266 КУпАП, розділі ІХ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затверджена наказом МВС 07.11.2015 № 1395, зареєстрована в МЮ 10.11.2015 № 1408/27853), розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (затверджена спільним наказом МВС та МОЗ 09.11.2015 № 1452/735 та зареєстрована в МЮ 11.11.2015 за № 1413/27858) і п.п.3-8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (затверджений постановою КМ 17.12.2008 № 1103, з послідуючими змінами), процедура направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного сп'яніння і безпосередньо порядок проведення такого огляду.

Згідно встановленої вказаним законодавством України процедури огляд водія на стан сп'яніння проводиться поліцейським:

1) на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; з дотриманням інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу та фіксацією результатів на паперових та електронних носіях, якщо спеціальний технічний засіб має такі функції, у присутності 2-х свідків;

2) у відповідному закладі охорони здоров'я (в тому числі у разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп'яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами), не пізніше 2-х годин з моменту встановлення підстав для його здійснення і огляд проводиться в присутності поліцейського.

Що стосується підстав, за яких огляд на стан сп'яніння визнається недійсним, то вони чітко визначені у законодавстві України про адміністративні правопорушення і не співпадають з позицією захисту ОСОБА_3, а тому доводи апеляційної скарги останнього в цій частині також задоволенню не підлягають.

При цьому, після проходження ОСОБА_3 огляду на стан сп'яніння на місці за допомогою спеціального технічного засобу та незгоди з результатами такого огляду, йому було запропоновано пройти медичний огляд на стан сп'яніння в закладі охорони здоров'я, однак він відмовився від такої пропозиції та повідомив, що погоджується з отриманими результатами.

Не може апеляційний суд погодитися і твердженнями ОСОБА_3 про те, що незважаючи на його незгоду з результатами огляду на місці медичний огляд на стан сп'яніння не був проведений в закладі охорони здоров'я, так як вони не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наведеними вище доказами.

Про наявність у працівника поліції цілком обґрунтованих та об'єктивних підстав вважати, що ОСОБА_3 підлягав огляду на стан алкогольного сп'яніння, свідчила така ознака як запах алкоголю з порожнини рота, що відповідає пунктам 2-4 розділу І вказаної «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».

Не підлягають задоволенню також і доводи апеляційної скарги щодо проведення огляду на стан сп'яніння за допомогою технічного засобу, який не дозволений для використання, оскільки порядок сертифікації технічних засобів вимірювальної техніки і процедура допуску їх до використання визначається виключно ЗУ «Про метрологію та метрологічну діяльність» (далі - Закон).

Зокрема, у відповідності до п.п.6 і 7 ч.1 ст.1 Закону, засоби вимірювальної техніки - це засоби вимірювань, вимірювальні системи, матеріальні міри, стандартні зразки та будь-які частини засобів вимірювань або вимірювальних систем, якщо ці частини можуть бути об'єктом спеціальних вимог та окремого оцінювання відповідності, а затвердження типу засобу вимірювальної техніки - це рішення призначеного органу з оцінки відповідності, прийняте на основі звіту про оцінку типу, про те, що тип засобу вимірювальної техніки відповідає встановленим вимогам і може використовуватися у сфері законодавчо регульованої метрології у спосіб, за якого він, як очікується, забезпечить надійні результати вимірювань протягом визначеного періоду часу.

Згідно ч.1 ст.8 Закону, у сфері законодавчо регульованої метрології застосовуються засоби вимірювальної техніки, які відповідають вимогам щодо точності, регламентованим для таких засобів, у встановлених умовах їх експлуатації. Експлуатація засобів вимірювальної техніки, які застосовуються у сфері законодавчо регульованої метрології (законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки), здійснюється з дотриманням правил застосування таких засобів, встановлених у нормативно-правових актах, і вимог щодо їх експлуатації, встановлених в експлуатаційних документах на такі засоби.

Оцінка відповідності законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки вимогам технічних регламентів, у тому числі первинна повірка та затвердження типу засобів вимірювальної техніки, проводиться у разі, коли це передбачено відповідними технічними регламентами. Оцінку відповідності законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки вимогам технічних регламентів проводять:

- виробники цих засобів;

- призначені органи з оцінки відповідності;

- інші суб'єкти, визначені у відповідних технічних регламентах або передбачених ними процедурах оцінки відповідності.

Порядок проведення оцінки відповідності законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки встановлюється технічними регламентами та іншими нормативно-правовими актами. Призначені органи з оцінки відповідності повідомляють науковому метрологічному центру, уповноваженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері метрології та метрологічної діяльності, на ведення реєстру затверджених типів засобів вимірювальної техніки, про видані ними сертифікати затвердження типу засобів вимірювальної техніки.

Сертифікат затвердження типу засобу вимірювальної техніки є документом, який засвідчує, що тип засобу вимірювальної техніки затверджено. Порядок ведення реєстру затверджених типів засобів вимірювальної техніки встановлюється нормативно-правовим актом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері метрології та метрологічної діяльності (ч.ч.1 і 2 ст.16 Закону).

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі Україні від 13.07.2016 № 1161 (зареєстрований в МЮ 03.08.2016 за № 1081/29211), затверджений Порядок ведення Реєстру затверджених типів засобів вимірювальної техніки, який визначає механізм формування та ведення Реєстру затверджених типів засобів вимірювальної техніки (далі - Реєстр).

Згідно розділів І та ІІ вказаного Порядку, Реєстр є електронною базою даних, що містить відомості про затверджені типи засобів вимірювальної техніки (далі - ЗВТ). Формування та ведення Реєстру забезпечуються науковим метрологічним центром ДП «Укрметртестстандарт» шляхом унесення відомостей про затверджені типи ЗВТ та доповнень до них. Унесенню до Реєстру підлягають типи ЗВТ, затверджені призначеними органами з оцінки відповідності. ДП «Укрметртестстандарт» забезпечує оприлюднення Реєстру на своєму веб-сайті.

ДП «Укрметртестстандарт» уносить до Реєстру відомості про затверджений тип ЗВТ на підставі наданих засобами електронного зв'язку призначеним органом з оцінки відповідності, що затвердив цей тип, копій таких документів, зокрема, сертифіката перевірки типу ЗВТ.

Згідно Реєстру затверджених типів засобів вимірювальної техніки, який міститься на офіційному веб-сайті ДП «Укрметртестстандарт», сертифікат № UA.TR.001 101-17 на тип ЗВТ газоаналізатор Alcotest Drager Safety AG & Co. KGaA Revalstra?e 1, 23560 Lubeck, Germany був виданий призначеним органом з питань відповідності ДП «Укрметртестстандарт» 05.10.2017 та діє до 05.10.2027. Копія даного сертифікату також міститься в матеріалах справи про адміністративне правопорушення (а.с.43).

Крім того, газоаналізатор Alcotest 6810, виробник Drager Safety AG & Co. KGaA, Німеччина підлягав повірці, за результатами якої було встановлено, що цей ЗВТ відповідає вимогам Методики повірки МПУ 066/05-2013, про що свідчить копія відповідного свідоцтва від № 12-01/9221, яке чинне до 06.12.2018 (а.с.42).

Доводи апеляційної скарги про те, що газоаналізатор Alcotest 6810 відсутній в додатку до свідоцтва № 14455/2014 про державну реєстрацію медичного виробу «Газоаналізатор Drager Alcotest», не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки підставою для експлуатації даного ЗВТ є сертифікат перевірки його типу, відомості про який внесені до Реєстру, що відповідає вимогам вказаного вище ЗУ «Про метрологію та метрологічну діяльність», який безпосередньо регулює відносини, що виникають в процесі провадження метрологічної діяльності.

При цьому, вказаний сертифікат № UA.TR.001 101-17 на тип ЗВТ газоаналізатор Alcotest Drager Safety AG & Co. KGaA Revalstra?e 1, 23560 Lubeck, Germany був виданий призначеним органом з питань відповідності ДП «Укрметртестстандарт» 05.10.2017, тобто після набрання чинності ЗУ «Про метрологію та метрологічну діяльність», яким введені нові правила оцінки відповідності та повірки ЗВТ, а тому відповідні доводи ОСОБА_3 як в апеляційній скарзі, так і в додаткових поясненнях є необґрунтованими.

Таким чином, враховуючи вказані вище положення законодавства України щодо єдиного порядку сертифікації та повірки законодавчо врегульованих засобів вимірювальної техніки, апеляційний суд не вбачає будь-яких порушень при застосуванні відносно ОСОБА_3 спеціального технічного засобу для його огляду на стан алкогольного сп'яніння.

Є безпідставними та не підлягають задоволенню і доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що справа була розглянута без його участі.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_3 надійшов до суду першої інстанції 03.01.2018 і його розгляд в суді був призначений вперше працівниками поліції на 16.01.2018.

15.01.2018 від ОСОБА_3 надійшло клопотання про витребування доказів, виклик свідка, а також про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою і наступне судове засідання було призначено на 12.02.2018, яке через такі ж клопотання було відкладено на 02.03.2018, яке у свою чергу теж не відбулося через подані в черговий раз ОСОБА_3 клопотання про виклик свідка та відкладення розгляду справи за станом здоров'я.

В судове засідання 23.03.2018 ОСОБА_3 в черговий раз не з'явився та не повідомив про причини своєї неявки, натомість від нього знову надійшли клопотання про виклик свідків, витребування доказів та відкладення розгляду справи через хворобу.

Суддя суду першої інстанції дійшла правильного висновку про можливість розгляду справи у відсутність ОСОБА_3, оскільки останній у передбачений законом спосіб був сповіщений про місце та час розгляду справи і від нього не надійшло обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи, що допускається згідно ст.268 КУпАП.

Крім того, вказані вище обставини та процесуальна поведінка ОСОБА_3 у даній справі про адміністративне правопорушення протягом всього часу її знаходження (розгляду) в суді першої інстанції, на думку апеляційного суду, певним чином свідчать про його зацікавленість в затягуванні судового розгляду справи і її розгляд поза межами встановленого законом процесуального строку (ст.38 КУпАП), який закінчувався 29.03.2018.

Враховуючи зазначені вище обставини, процесуальну поведінку ОСОБА_3 та його численні ігнорування судового розгляду, усталену судову практику ЄСПЛ щодо оцінки поведінки особи та її вплив на тривалість розгляду справи, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції не були порушені процесуальні права та законні інтереси ОСОБА_3, в тому числі і право останнього на захист та доступ до правосуддя, оскільки розгляд справи відкладався достатню кількість разів за клопотаннями останнього і суддею неодноразово надавалася можливість для реалізації ОСОБА_3 своїх процесуальних прав.

Згідно ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 §1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р., «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст.6 §1 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

В іншому своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».

Крім того, слід зауважити, що необґрунтоване зволікання з боку суду першої інстанції у розгляді даної справи могло призвести до негативних наслідків у виді безпідставного закриття провадження у справі відносно ОСОБА_3 на підставі п.7 ст.247 КУпАП через закінчення на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст.38 КУпАП, що є неприпустимим, оскільки зводиться нанівець легітимна мета провадження у справі про адміністративне правопорушення (охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством тощо) та унеможливлення існування розумної пропорційності між використаними судом засобами та поставленою метою.

Відсутність в матеріалах справи акту відмови ОСОБА_3 отримувати судову повістку в приміщенні суду не може свідчити про те, що він не був належним чином повідомлений про дату і час розгляду справи та не спростовує зазначених вище обставин, через які суддею було прийнято рішення здійснити розгляд справи у його відсутність.

Та обставина, що суддею не був допитаний свідок, який з'явився в судове засідання, жодним чином не впливає на прийняте рішення, оскільки допит свідка у відсутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності міг призвести до порушення права останнього на захист та реалізувати інші процесуальні права, надані йому законом.

З огляду на викладене, враховуючи вказані вище вимоги законодавства України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні у відношенні ОСОБА_3 протоколу про адміністративне правопорушення були дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм та права і законні інтереси останнього.

Таким чином, апеляційний суд приходить до переконання, що протокол про адміністративне правопорушення був розглянутий суддею суду першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи та досліджених в судовому засіданні доказів, які у своїй сукупності і взаємозв'язку є достатніми для прийняття рішення про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а тому доводи апеляційної скарги щодо незаконності притягнення до адміністративної відповідальності є необґрунтованими.

На підставі викладеного, при розгляді справи про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_3 суддею суду першої інстанції в повному обсязі були дотримані положення ст.ст.268, 279 і 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином вмотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а його апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.294 КУпАП України, -

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження постанови судді Зарічного районного суду м. Сум від 23.03.2018.

Постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 23 березня 2018 року відносно ОСОБА_3 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю постанову - без задоволення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіРунов В. Ю.