Справа № 758/3905/18
3/758/2851/18 Категорія 251
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2018 року cуддя Подільського районного суду м.Києва Бородій В. М., за участі прокурора прокуратури Київської області Лавренюк Т.М., захисника ОСОБА_2 та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, розглянувши матеріали, які надійшли з Управління захисту економіки ГУ НП у Київській області, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, освіта вища, одруженого, має неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_3, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1,

за частиною 1 статті 172-6 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про вчинення адміністративного правопорушення № 270 від 28 березня 2018 року, ОСОБА_3, обіймаючи посаду заступника начальника управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області, являючись суб'єктом відповідальності за вчинення корупційного правопорушення, згідно підпункту «д» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», в порушення вимог абзацу 1 частини 2 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції», під час припинення виконання функцій держави або місцевого самоврядування, несвоєчасно, без поважних причин 15 березня 2018 року подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за період неохоплений раніше поданими деклараціями, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 172-6 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненому правопорушенні не визнав та пояснив, що дійсно обіймав посаду заступника начальника управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області, з якої був звільнений в кінці грудня 2016 року. В кадрах під час отримання розрахунку йому повідомили, що декларацію повинен від здати у квітні 2017 року. Перебуваючи на вищевказаній посаді, він подавав декларацію за 2015 рік, наступною була декларація за 2016 рік після звільнення, окрім цього, він подавав декларацію як кандидат на нову посаду, оскільки брав участь у конкурсі, тому вважав, що виконав всі належні дії по декларування власних доходів за період 2016 року. Запевняв у тому, що умислу на ухилення від декларування власних доходів перед звільненням не мав, про що свідчать його дії після звільнення, направленні на відображення в послідуючих деклараціях отриманих ним доходів за 2016 рік. Як тільки він дізнався, що необхідно було подати декларацію перед звільненням, він її подав. Будь-яких мотивів не подавати декларацію у нього не було. Будь-яких листів щодо необхідності оформлення декларації він з місця роботи не отримував, рішення Національного агентства від 10 червня 2010 року №3 йому не відоме.

Захисник посилався на те, що ОСОБА_3 не знав про необхідність подачі декларації.

Прокурор в судовому засіданні просив визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, передбаченого частиною 1 статті 172-6 КУпАП, оскільки вважає, що його вина підтверджується зібраними по справі доказами.

Заслухавши пояснення ОСОБА_3, доводи захисника, висновок прокурора, дослідивши матеріали справи, враховуючи встановлені обставини справи, приходжу до висновку про необхідність закриття провадження в зв'язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 КУпАП, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частини 1 статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідальність за частиною 1 статті 172-6 КУпАП настає у разі несвоєчасного подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог абзацу 1 частини 2 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції закону, яка діяла в період часу з 16 січня по 06 лютого 2017 року), «особи, зазначені у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 з 19 жовтня 2015 року по 26 грудня 2016 року обіймав посаду заступника начальника управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області, та був звільнений у зв'язку з скороченням штатів, проведенням організаційних заходів, про що свідчать відповідно накази Державної пенітенціарної служби України № 181/ОС-15 та № 271/ОС-16 (т. 1, а.с. 29-30).

Таким чином, ОСОБА_3 був суб'єктом декларування, відповідно до положень Закону України «Про запобігання корупції».

Вимоги абзацу 1 частини 2 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції», ОСОБА_3, як суб'єктом декларування, який припинив діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави, були виконані 15 березня 2018 року. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та самим ОСОБА_3

Разом з тим, як вбачається з аналізу вищевказаної статті Закону України «Про запобігання корупції», вона не містить конкретної вказівки на час, протягом якої суб'єкт декларування, який припиняє діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, повинен подати відповідну декларацію. Лише затверджений рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції № 3 від 10 червня 2016 року «Порядок формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» в розділі другому пункті другому частини п'ятої містить посилання на те, що декларація суб'єкта декларування, визначеного в абзаці першому частини другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції», який припиняє діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подається не пізніше дня такого припинення. Якщо припинення зазначених функцій відбулося з ініціативи роботодавця, декларація подається не пізніше 20 робочих днів з дня, коли суб'єкт декларування дізнався чи повинен був дізнатися про таке припинення.

Вимогами ст. 280 КУпАП, на орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення покладено обов'язок з'ясувати не лише те, чи було вчинено адміністративне правопорушення, а також питання винуватості особи у його вчиненні.

Вина є одним з елементів суб'єктивної сторони будь-якого правопорушення, а тому юридична відповідальність за загальним правилом можлива лише при винному вчиненні забороненого діяння чи бездіяльності.

Так, суб'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу. Це випливає з аналізу ст. 10 КУпАП (адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків) та ст. 11 КУпАП (адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала настання таких наслідків, хоча повинна була і могла їх передбачати). Зважаючи на те, що законом в диспозиції даної статті не визначені наслідки порушення вимог фінансового контролю, логічним є висновок про те, що вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

На таку позицію вказала судова палата у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка у своєму інформаційному листі щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов'язані з корупцією від 22 травня 2017 року, зазначила, що суб'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Доводи ОСОБА_3 про відсутність у нього умислу на уникнення фінансового контролю доходів заслуговують на увагу, оскільки вони підтверджуються матеріалами справи, а саме, фактом подачі ОСОБА_3 31 березня 2017 року декларації після звільнення, яка містить інформацію про отриманий дохід за період 2016 року.

Окрім цього, під час розгляду справи не було встановлено мотивів ОСОБА_3 на уникнення фінансового контролю отриманих доходів за 20016 рік перед звільненням, оскільки в поданій ним в подальшому через невеликий проміжок часу декларації після звільнення, задекларовано всі доходи, отримані ним під час перебування на державній службі протягом року.

Таким чином, суддею встановлено, що в діях ОСОБА_3 відсутні ознаки суб'єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, оскільки у нього були відсутні мотиви вчинити порушення закону, він не бажав його порушити, поза його волею перебував свідомий допуск настання негативних наслідків від діяння, що свідчить про відсутність вини, а відтак робить неможливим притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за даною статтею.

Судом береться також до уваги не стабільність і не чіткість законодавства, яке за станом на 2016 рік регламентувало дії осіб по виконанню вимог закону, яке регламентувало подачу декларацій.

Окрім цього, орган який склав протокол, і на який згідно ч.2 ст.251 КупАП покладається обов'язок зібрання доказів, а не перекладання цієї не властивої функції на суд, не надав достовірних даних, що ОСОБА_3 був обізнаний про рішення Національного агенства з питань запобігання корупції №3 від 10 червня 2016 року "Про порядок формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування", та бажав чи свідомо допускав порушення з його боку передбачених ним положень.

Відповідно до вимог статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень статті 9 Конституції України, та статті 17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно вимог частини 2 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування пункту 2 статті 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» (Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgment of 2 September 1998. Reports. 1998 VI), представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення, і, отже стаття 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу. Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно добутих доказів.

Враховуючи викладене, вважаю, що в справі про адміністративне правопорушення є необхідним застосування положення статті 62 Конституції України про те, що винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Долучені до справи докази, які вивчені суддею, не містять доказів, які доводять винуватість ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 КУпАП, оскільки не містять будь-яких даних, що вказують на усвідомлення особою протиправного характеру вчиненої дії, передбачення шкідливих наслідків, бажання чи свідоме допущення їх настання.

За таких обставин, відповідно до статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 підлягає закриттю за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись статтями 247, 287, 288, 294 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративну справу відносно ОСОБА_3 закрити за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена особою, щодо якої її винесено протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Скарга подається до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд міста Києва.

Суддя В. М. Бородій