АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №616/276/18 Суддя 1-ї інстанції: Нестайко Ю.В.
Провадження № 33/790/506/18
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.06.2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ ОСОБА_1, за участю особи у відношенні якої винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП ОСОБА_2, та його захисника-адвоката ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову судді Великобурлуцького районного суду Харківської області від 26.04.2018 року у відношенні ОСОБА_2,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою судді Великобурлуцького районного суду Харківської області від 26.04.2018 року ОСОБА_2, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Як встановлено судом, 05.04.2018 року о 00.55 ОСОБА_2 по вул. Паркова, в смт. Великий Бурлук, керував автомобілем ГАЗ-2705, державний номер НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного спяніння. Від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України (ПДР).

На постанову районного суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить її скасувати, а справу про адміністративне правопорушення закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що постанова була винесена суддею з порушенням вимог ст.ст. 7,9, 245,251,252,280 КУпАП, так як він від проходження огляду на стан алкогольного спяніння він не відмовлявся а лише висловив незгоду з підозрою поліцейського, оскільки н7асправді алкоголь він не вживає взагалі в звязку із проблемами з серцем. Апелянт зазначає, що відповідальність за керування автомобілем з ознаками спяніння законодавством не встановлена, а в протоколі про адміністративне правопорушення не сформульовано, який саме огляд мав він пройти на вимогу поліцейського, та у який спосіб. Також в апеляційній скарзі зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», Розділами II,IX «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі». У цьому протоколі про адміністративне правопорушення були вказані свідки, які не були присутні на місці зупинки транспортного засобу, а сам огляд проводився у відділку поліції а не на місці вказаному в протоколі, і свідки при цьому були відсутні.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 та його захисника адвоката ОСОБА_3, які підтримали вимоги апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Апеляційним судом не встановлено порушень суддею суду першої інстанції вимог вказаної правової норми.

В ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (ЄСПЛ) вказано, що стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні апеляційних вимог, апеляційний суд виходить з того, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БР №099560 від 05.04.20158 року ОСОБА_2 був зупинений працівниками поліції по вул. Паркова, в смт. Великий Бурлук, який керував автомобілем ГАЗ-2705, державний номер НОМЕР_1, з явними ознаками алкогольного спяніння. Від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння він відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР України. З цим протоколом ОСОБА_2 був ознайомлений, та надаючи письмові пояснення визнав що вживав алкогольні напої.

В судовому засіданні апеляційного суду він зазначив, що працівники поліції зробили попередження, пройти огляд не пропонували, протокол він підписав під психологічним тиском працівників поліції в службовому приміщенні. Однак такі пояснення апелянта апеляційний суд до уваги не бере, оскільки вважає, що зміст протоколу про адміністративне правопорушення підтверджується письмовими поясненнями свідків, які взаємоузгоджуються між собою, а надані захисником апеляційному суду письмові пояснення свідка ОСОБА_4, які були відібрані захисником, апеляційний суд розцінює критично, оскільки вони не узгоджуються з іншими доказами по справі, суперечать раніше наданим ним же письмовим поясненням (а.с. 4), а крім того вказана особа працює разом з ОСОБА_2 в одному підприємстві.

При цьому апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що в суді першої інстанції ОСОБА_2 приймав участь, та не вживав заходи щодо спростування письмових пояснень свідків по справі, не заявляв клопотання про їх допит у судовому засіданні.

Посилання останнього, що протокол про адміністративне правопорушення серії БР №099560 від 05.04.2018 року ніби то складено з порушеннями через те, що він ніби то не містить конкретизації, який саме огляд повинен пройти водій, апеляційний суд також відкидає, оскільки у цьому протоколі зазначено, що водій відмовився пройти медичний огляд на встановлення стану спяніння, та викладені такі ознаки такого стану у водія, та приймаючи рішення про відмову в задоволенні апеляційної скарги апеляційний суд виходить з того, що відповідно до вимог п. 2.5 Правил дорожнього руху України водій зобовязаний на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп'яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Суд зауважує, що законодавець саме з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, життя та здоровя його учасників, поклав на водіїв транспортних засобів додатковіо бовязки, зокрема пройти на вимогу працівника поліції в установленому порядку медичнийо гляд для визначення стану алкогольного сп'яніння.

Об'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП полягає у керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або підвпливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції; передача керування транспортними засобами особі, яка перебуває в стані такого спяніння; а так само і ухилення осіб від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан спяніння.

Тому посилання апелянта, що законодавством не передбачено відповідальність за керування транспортним засобом лише з ознаками алкогольного спяніння не мають правового підґрунтя.

Таким чином, вина ОСОБА_2 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП підтверджується вказаними вище матеріалами справи, і цим доказам, на думку апеляційного суду, суддею суду першої інстанції було надано повну та обєктивну оцінку.

В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов'язки у правовому полі.

Апеляційний суд відхиляє посилання ОСОБА_2 щодо ніби протиправних відносно нього дій працівників поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки жодних доказів на їх підтвердження не надано, відомостей про оскарження таких дій апелянтом не повідомлено, тому приходить до висновку, що істотних порушень місцевим судом норм матеріального права або порушень норм процесуального права під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, які б могли вплинути на правильність прийнятого рішення, при апеляційному перегляді не встановлено, судове рішення є законним та обґрунтованим, належним чином умотивованим.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 обґрунтовано притягнуто до відповідальності та накладено адміністративне стягнення в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП.

При цьому невірне зазначення у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові судді, яка оскаржується, марки автомобіля апеляційний суд вважає технічною помилкою, яка не спростовує правильність прийнятого рішення.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопопрушення,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову судді Великобурлуцького районного суду Харківської області від 26.04.2018 року у відношенні ОСОБА_2 без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Харківської області ОСОБА_1