Номер провадження: 33/785/579/18
Номер справи місцевого суду: 496/1013/18
Головуючий у першій інстанції Горяєв І. М.
Доповідач Толкаченко О. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2018 року м. Одеса

Суддя апеляційного суду Одеської області Толкаченко О.О., за участі прокурора Сушко В.М., особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні його апеляційну скаргу на постанову Біляївського районного суду Одеської області від 23 березня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:
зазначеною постановою

ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , командир взводу зв`язку радіо роти батальйону управління військової частини НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , (військова частина НОМЕР_2 ),

визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.172-14 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2465 гривень.

Відповідно до оскарженої постанови суду, 15 лютого 2018 року на території військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 перевищив свої службові повноваження, що виразилось у застосуванні фізичної сили до свого підлеглого, а саме у завданні одного удару долонею правої руки в область голови старшого матроса ОСОБА_2 .
Не погодившись з прийнятою постановою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду та закрити провадження по справі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в його діях відсутній склад інкримінованого правопорушення. Зазначає, що після неодноразового застосування вимог статей 45 та 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України до матроса ОСОБА_2 , та вважаючи, що інших дієвих способів виконання його наказу він не виконав, ОСОБА_1 був вимушений застосувати фізичну силу відповідно до ст.21 Статуту Внутрішної служби Збройних Сил України.

Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами ....., а також іншими документами.

Згідно зі ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Апеляційний суд вважає, що при розгляді даної справи суд першої інстанції цілком дотримався вказаних вимог закону та прийняв законне та обґрунтоване рішення про винуватість ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-14 КУпАП.

Так, винуватість ОСОБА_1 повністю доведена доказами у справі, а саме: протоколом про вчинення адміністративного правопорушення № 11/18 від 22.02.2018 року (а.с.1-3), актом службового розслідування від 22.02.2018 року (а.с.5-8), наказом №27 від 15.02.2018 року про призначення службового розслідування (а.с.10), пояснювальною ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.16-17), а також поясненнями ОСОБА_2 від 15.12.2018 року (а.с.19-20), поясненнями ОСОБА_5 від 15.02.2018 року (а.с.21-22).

При цьому апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи ОСОБА_1 про те, що він діяв в межах ст.22-1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі-Статуту), оскільки ч.3 ст.22-1, передбачає, що у разі якщо дозволяють обставини, командир (начальник) перед застосуванням заходів фізичного впливу, спеціальних засобів або зброї повинен голосом чи пострілом угору попередити про це особу, проти якої можуть бути застосовані такі заходи.

Так, ч.1 ст.22-1 Статуту, передбачено, що командир (начальник) в умовах особливого періоду, в тому числі в умовах воєнного стану чи бойовій обстановці, з метою затримання військовослужбовця, який вчиняє діяння, що підпадає під ознаки злочину, пов`язаного з непокорою, опором чи погрозою начальнику, застосуванням насильства, самовільним залишенням бойових позицій та визначених місць дислокації військових частин (підрозділів) у районах виконання бойових завдань, має право особисто застосовувати заходи фізичного впливу без спричинення шкоди здоров`ю військовослужбовця та спеціальні засоби, достатні для припинення протиправних дій.

Неуставні відносини, які мали місце 15 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та його підлеглим матросом ОСОБА_2 не підпадали під умови, передбачені у ст.22-1 Статуту, при яких командир має право на застосування до підлеглого заходів фізичного впливу.

В свою чергу ст.22 Статуту передбачені випадки, коли військовослужбовці мають право застосовувати спеціальні засоби, засоби фізичного впливу та зброю особисто або у складі підрозділу, а саме:

-для захисту свого здоров`я і життя, а також здоров`я і життя інших військовослужбовців і цивільних осіб від нападу, якщо іншими способами й засобами захистити їх у даній ситуації неможливо;

-для затримання особи, яку застали при вчиненні тяжкого злочину та яка намагається втекти або яка чинить збройний опір, намагається втекти з-під варти, а також для затримання озброєної особи, яка загрожує застосуванням зброї та інших засобів, що становить загрозу для життя і здоров`я військовослужбовця чи інших осіб;

-для відбиття нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, а також для звільнення цих об`єктів у разі захоплення.

Можливе невиконання матросом ОСОБА_2 наказу, на що посилається ОСОБА_1 не входить до переліку обставин, зазначених у ст.22 Статуту, коли командир взводу ОСОБА_1 мав право застосовувати до нього будь-які заходи фізичного впливу.

Крім того, згідно акту службового розслідування від 22 лютого 2018 року ОСОБА_1 перед нанесенням удару матросу ОСОБА_2 будь-яких попереджувальних дій не вчиняв.

В судовому засіданні апеляційного суду було встановлено, що ОСОБА_1 не прийняв і жодних заходів для притягнення матроса ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності за невиконання наказу.

Як пояснив сам ОСОБА_1 він не досконально обізнаний з положеннями Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а тому не знає, які заходи дисциплінарного впливу він мав застосувати до ОСОБА_2 , для того, щоб не перевищувати свої службові повноваження.

Доводи ОСОБА_1 про те, що матрос ОСОБА_2 є родичем одного з офіцерів і саме з цих підстав відносно ОСОБА_1 був складений адміністративний протокол апеляційний суд визнає надуманими, оскільки вони не підтверджені жодними доказами.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що на момент вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст.172-14 КУпАП не діяв особливий період.

Так, відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Зазначений «особливий період» «розпочався з 17 березня 2014 року, коли було оприлюднений Указ Президента від 17.03.2014 р. № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» і триває дотепер. Скасування особливого періоду буде здійснено Указом Президента «Про демобілізацію» після стабілізації ситуації на Сході України таке роз`яснення містилося в листі Міноборони України від 01.10 2015 р. № 322/2/8417.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі об`єктивно досліджених доказів дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-14 КУпАП та наклав на нього адміністративне стягнення в межах санкції даної статті.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції, в свою чергу, є законною та обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування або зміни.

Відповідно до ст.294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись статтями 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Біляївського районного суду Одеської області від 23 березня 2018 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.172-14 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2465 грн. залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду
Одеської області О.О. Толкаченко