АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/269/18 Номер провадження 33/786/496/18Головуючий у 1-й інстанції Даценко В. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.172-5 КпАП
ПОСТАНОВА ПО СПРАВІ ПРО АДМІНПРАВОПОРУШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року м. Полтава

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області ОСОБА_1,

з секретарем Гнітько А.М.,

з участю прокурора Лещенка А.О.,

адвоката ОСОБА_2,

порушниці ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та її захисника ОСОБА_2 на постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19 березня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Цією постановою ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Млинок Зарічненського району Рівненської області, мешканка с. Горобії Лубенського району Полтавської області, вул. Набережна, 11, громадянка України, заміжня, ІНФОРМАЦІЯ_2, маюча на утриманні двох неповнолітніх дітей, приватний підприємець, депутат Бієвецької сільської ради Лубенського району Полтавської області,

визнана винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-5 КпАП України, з накладенням адміністративного стягнення штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 1700 грн, з конфіскацією подарунка.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 352 грн. 40 коп.

Згідно з постановою судді Бойко Г.М. притягнута до адміністративної відповідальності за те, що вона, будучи депутатом Бієвецької сільської ради Лубенського району Полтавської області, тобто субєктом, на якого у відповідності до підпункту «б» п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» поширюється його дія, всупереч вимогам ч.2 ст.23 цього Закону щодо заборони приймати подарунки, вартість яких перевищує один прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на день прийняття подарунка, одноразово, а сукупна вартість таких подарунків, отриманих від однієї особи (групи осіб) протягом року, перевищує два прожиткових мінімуми, встановлені для працездатної особи на 1 січня того року, в якому прийнято подарунки, 15 листопада 2016 року отримала у подарунок від ОСОБА_4, який не є їй близькою особою, 69/100 частин приміщення торгового центру з підвалом по вул. Центральна, 5б в с. Тарандинці Лубенського району Полтавської області вартістю 221350 грн., та від ОСОБА_5, яка не є їй близькою особою, 17/100 частин цього ж приміщення вартістю 58700 грн.

За змістом апеляційної скарги ОСОБА_3 та в її інтересах адвокат ОСОБА_2 просять скасувати постанову судді, оскільки вважають, що в даному випадку фактично мало місце укладення між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу відповідних часток торгівельного центру, а не дарування цього майна.

Апелянти стверджують, що факт отримання коштів за вказане майно підтверджується показаннями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та відповідною розпискою. Звертають увагу, що вказаний торгівельний центр є єдиним джерелом існування сімї.

Зазначають про наявність у провадженні Лубенського міськрайонного суду Полтавської області цивільної справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договорів дарування вказаного майна удаваними угодами та визнання укладеним договору купівлі-продажу.

Крім того, наголошують про невідповідність тексту оскаржуваної постанови проголошеному судом рішенню.

Вислухавши думку ОСОБА_3 та її захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, міркування прокурора про законність судового рішення, допитавши свідка ОСОБА_6 чоловіка ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки судді про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення ґрунтуються на зібраних у встановленому порядку і перевірених в судовому засіданні доказах, яким судом першої інстанції, з дотриманням вимог ст.252 КпАП України, була надана правильна оцінка шляхом повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності.

Диспозицією ч.1 ст.172-5 КпАП України передбачена відповідальність за порушення встановлених законом обмежень щодо одержання подарунків.

При цьому приписами Примітки визначено, що субєктом правопорушень у цій статті є особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про запобігання корупції".

Те, що ОСОБА_3, як депутат Бієвецької сільської ради Лубенського району Полтавської області, є субєктом цього правопорушення, ніким із учасників провадження не оспорюється.

Згідно з ст.23 Закону України «Про запобігання корупції» особам, зазначеним у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, забороняється безпосередньо або через інших осіб вимагати, просити, одержувати подарунки для себе чи близьких їм осіб від юридичних або фізичних осіб.

При цьому ці особи можуть приймати подарунки, які відповідають загальновизнаним уявленням про гостинність, крім випадків, передбачених частиною першою цієї статті, якщо вартість таких подарунків не перевищує один прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на день прийняття подарунка, одноразово, а сукупна вартість таких подарунків, отриманих від однієї особи (групи осіб) протягом року, не перевищує двох прожиткових мінімумів, встановлених для працездатної особи на 1 січня того року, в якому прийнято подарунки.

Передбачене цією частиною обмеження щодо вартості подарунків не поширюється на подарунки, які:

1) даруються близькими особами;

2) одержуються як загальнодоступні знижки на товари, послуги, загальнодоступні виграші, призи, премії, бонуси.

Водночас ст.24 цього Закону зобовязано осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняних до них осіб у разі надходження подарунка, незважаючи на приватні інтереси, невідкладно відмовитися від пропозиції.

Приймаючи рішення про доведеність вини ОСОБА_3, суддя місцевого суду правильно встановив обставини отримання нею подарунка у виді часток нежитлового приміщення (торгівельного центру) на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 15 листопада 2016 року від ОСОБА_5 та ОСОБА_7, які не є її близькими особами.

Доводи апеляційної скарги про фактичне укладення договору купівлі-продажу відповідних часток торгівельного центру, який був прикритий удаваною угодою про дарування вказаного майна, є непереконливими.

Так, допитаний в судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_8 приватний нотаріус Лубенського нотаріального округу, який посвідчував ці договори дарування, підтвердив розуміння сторонами, в тому числі і ОСОБА_3, того, що має місце саме дарування відповідних частин приміщення торгового центру.

При цьому свідок розповів, що під час вчинення нотаріальних дій розяснив різницю між договором дарування та купівлі продажу і ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 наполягали, що в даному випадку має місце саме дарування майна.

Підтвердили ці обставини і допитані в засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які пояснили, що були раді подарувати згадане приміщення, яке не приносило прибутку і лише вимагало витрат на утримання.

Більше того, суд правильно взяв до уваги, що ОСОБА_3, подаючи декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік, задекларувала це майно саме як подарунок у не грошовій формі, отриманий від ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Наведе спростовує доводи апеляційної скарги про фактичне укладення між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу відповідних часток торгівельного центру, який був прикритий удаваною угодою про дарування вказаного майна.

Сам по собі факт звернення ОСОБА_6 чоловіка ОСОБА_3 в березні 2018 року до суду з позовною заявою про визнання договору дарування удаваним не спростовує висновків суду про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення.

При цьому допитаний апеляційним судом свідок ОСОБА_6 так і не зміг пояснити, чому він лише в березні 2018 року, вже під час розгляду місцевим судом справи про адміністративне правопорушення щодо своєї дружини, подав позов до суду.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 повідомила про те, що вказаний торгівельний центр не є єдиним джерелом існування сімї, оскільки дохід вона отримує як приватний підприємець від власного магазину. Тому і в цій частині апеляційна скарга є необґрунтованою.

Наголошуючи про невідповідність тексту оскаржуваної постанови проголошеному судом рішенню, апелянти не навели жодних доказів на підтвердження цього. Не подавали вони і будь-яких заперечень на протокол судового засідання.

Більше того, такі їх доводи спростовуються тим, що наявний в матеріалах справи оригінал постанови відповідає надісланому до ЄДРСР тексту судового рішення.

Враховуючи викладене, з огляду на дотримання приписів закону працівниками Національної поліції при складанні протоколу та суддею під час розгляду справи, вважаю обґрунтованим висновок судді про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення та правильною кваліфікацію її дій за ч.1 ст.172-5 КпАП України.

Стягнення накладене у відповідності з приписами ст.33 та ст.36 КпАП України, у межах, установлених цим Кодексом, з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступеню його вини, майнового стану, обставин, що пом'якшують відповідальність.

Судове рішення належним чином мотивоване і відповідає вимогам ст.283 КпАП України. Порушень закону, які були б підставою для скасування постанови судді, не встановлено.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.294 КпАП України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19 березня 2018 року щодо ОСОБА_3 залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 та ОСОБА_3, - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1