Справа №591/7339/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 33/788/228/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року м. Суми

Суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення № 591/7339/17 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 26 грудня 2017 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець Сумської області Лебединського району с. Ворожба вул. Сумська, буд.43

визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3

захисника адвоката ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_5 просить скасувати постанову судді через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, оскільки судом не доведено факту керування ним автомобілем, так як на час вчинення правопорушення він знаходився поза межами України у іншій державі і про притягнення до адміністративної відповідальності дізнався лише 01.05.2018 під час зупинки його транспортного засобу працівниками поліції, а постанову судді отримав 03.05.2018. Крім того, вказав, що він не був в установленому законом порядку повідомленим про час і місце розгляду справи, внаслідок чого просить поновити йому строк на подачу апеляційної скарги.

Постановою судді Зарічного районного суду м. Сум від 26.12.2017 ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір на користь держави в сумі 320 грн.

Відповідно до постанови судді, 16.12.2017 о 21 год. 07 хв. ОСОБА_3 в м. Суми по пр. М. Лушпи поблизу буд. 9 керував автомобілем НОМЕР_1, який належить ОСОБА_6, в стані алкогольного сп'яніння. Огляд на стан алкогольного спяніння проводився на місці зупинки т/з за допомогою газоаналізатора Drager Alcotest 6820 ARНК-0128 тест № 215 від 16.12.2017 в присутності двох свідків, проба позитивна 1,03% проміле відповідно до акту огляду на стан алкогольного спяніння з використанням спеціальних технічних засобів, чим порушив п.2.9(а) ПДР.

Вислухавши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_4, які підтримали апеляційну скаргу, просили поновити строк на її подачу, а також просили скасувати постанову судді і закрити провадження у справі через відсутність події правопорушення, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ст.8 ОСОБА_7 України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_7 є нормами прямої дії, а згідно ст.9 ОСОБА_7 України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

У відповідності до вимог ч.1 ст.277-2 КУпАП, повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи, а згідно п.2 і п.3 ст.278 цього Кодексу суддя при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, крім іншого, такі питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення та чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Однак вказані вище вимоги процесуальних норм КУпАП не були дотримані суддею суду першої інстанції і розгляд справи відбувся за відсутності належного повідомлення ОСОБА_3 про час та місце судового розгляду, що потягло за собою в подальшому незаконне притягнення останнього до адміністративної відповідальності.

Крім того, відповідно до приписів ч.1 ст.285 КУпАП, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено, а згідно ч.2 ст.294 цього Кодексу постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, копію постанови судді Нікітчук С.М. отримав лише 03.05.2018, а тому, зважаючи на те, що останній не мав можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на це судове рішення, то строк на апеляційне оскарження постанови судді підлягає поновленню, оскільки він був пропущений з поважних причин.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції також не був дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який знайшов своє закріплення і формулювання у Рішенні Конституційного Суду України від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу). Формулюючи у своєму рішенні незаперечне право особи на судову присутність, Конституційний Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод обєктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.

Аналогічною є і усталена прецедентна судова практика Європейського суду з прав людини (п.п.26-29 рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), згідно якої «принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (див., інші рішення та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), [GC], № 39594/98, п.72, ECHR 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy), рішення від 28.08.1991, серія A, № 208-B, п.33; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy), рішення від 12.10.1992, серія A, № 245-C, п.26; та «ОСОБА_8 проти Австрії» (Kaya v. Austria), № 54698/00, п.28, рішення від 08.06.2006). За наслідками розгляду цих справ ЄСПЛ дійшов висновку, «що у провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п.1 ст.6 Конвенції».

Таким чином, присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати в суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката (захисника), у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову по справі в апеляційному порядку, є невід'ємним правом, а для суддів усіх інстанції важливим елементом законного і справедливого правосуддя.

Враховуючи вказані вище фактичні обставини справи у взаємозвязку з положеннями ст.ст.268, 279 і 280 КУпАП, виходячи із основних (загальних) засад судочинства, закріплених у ст.129 ОСОБА_7 України, розділі I Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах, в тому числі і з принципу «верховенства права», відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд приходить до переконання, що суддею суду першої інстанції були істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_3, а також проігноровані вимоги чинного процесуального законодавства України, яке застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, і міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, внаслідок чого судове рішення підлягає безумовному скасуванню через порушення норм процесуального права, згідно яких особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право на доступ до правосуддя та захист, яке полягає у наданні їй можливості надати усні пояснення з приводу обставин правопорушення, право збирати і подавати суду докази, брати особисту участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, право на безпосередню участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується її прав та обовязків, у порядку, передбаченому законом, користуватися правовою допомогою адвоката (захисника), а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені законом.

У звязку з цим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в частині порушення його прав через розгляд справи у його відсутність є обґрунтованими і заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України про адміністративні правопорушення.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що постанову суддею суду першої інстанції було винесено з порушенням норм також і матеріального права, оскільки він не вчиняв правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених як в протоколі про адміністративне правопорушення, так і у судовому рішенні, то вони також є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а постанова судді скасуванню з цих підстав, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 039192 від 26.12.2017, суддя суду першої інстанції дійшла висновку про те, що водій ОСОБА_3 керував транспортним засобом М2140 д.н.з. А НОМЕР_2, який належить ОСОБА_6, в стані алкогольного спяніння, чим порушив вимоги п.2.9(а) ПДР України та відповідно вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

На підтвердження вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення та обґрунтування своїх висновків в постанові суддя суду першої інстанції навела такі докази як протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 039192 від 16.12.2017 (а.с.2); акт огляду на стан алкогольного спяніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с.1, 3); письмові пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 (а.с.4, 5); розписка ОСОБА_10 від 16.12.2017 про зобовязання доставити т/з М 2140 д.н. А НОМЕР_3 за адресою м. Суми Робітниче селище, буд. 14 (а.с.6).

Разом з тим, такі висновки судді суду першої інстанції є необґрунтованими, належним чином не вмотивованими та не ґрунтуються на вимогах закону.

Зокрема, порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених цим законодавством.

При цьому, слід враховувати, що у справі протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху (ст.ст.254, 255 КУпАП), тому є не тільки обов'язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Згідно ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

В ході апеляційного розгляду справи було достовірно встановлено, що ОСОБА_3 до подій, які відбулися 16.12.2017 о 21 год. 07 хв. в м. Суми по пр. М. Лушпи поблизу буд. 9, та до автомобіля НОМЕР_1, який належить ОСОБА_6, не мав і не має жодного відношення. Даним транспортним засобом ОСОБА_3 ніколи не керував і в період з 01 по 20.12.2017 знаходився за межами України у РФ на заробітках, що підтверджується наданими стороною захисту документами та записами з нагрудних відеокамер поліцейських.

Як вбачається з вказаних записів, 16.12.2017 о 21 год. 07 хв. в м. Суми по пр. М. Лушпи поблизу буд. 9 автомобілем НОМЕР_1 керувала інша невідома особа, а не ОСОБА_3, яка назвала анкетні дані останнього.

В судовому засіданні ОСОБА_3 впізнав цю особу, якою виявився його колишній однокласник ОСОБА_11 (народився і мешкав раніше в с. Ворожба Лебединського району Сумської області), якого він не бачив тривалий час.

З огляду на викладене та оцінюючи вказаний доказ у відповідності до вимог ст.252 КУпАП, апеляційний суд вважає, що протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 039192 від 16.12.2017 складений без дотримання вимог закону, оскільки працівниками поліції не була належним чином встановлена особа правопорушника, що тягне за собою визнання цього доказу недостовірним та недопустимим.

Решту зібраних доказів, зокрема таких як акт огляду на стан алкогольного спяніння з використанням спеціальних технічних засобів, письмові пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та розписка ОСОБА_10, апеляційний суд вважає недостатніми для прийняття законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення за ч.1 ст.130 КУпАП через відсутність взаємозвязку цих доказів з протоколом про адміністративне правопорушення.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність події і складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання ОСОБА_3 винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було.

При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_3 дій, направлених на порушення правил дорожнього руху, встановлених п.2.9(а) ПДР України, та вчинення ним відповідно адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до вимог ч.2 ст.62 ОСОБА_7 України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, що сформульована у п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Згідно вказаної вище правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню на підставі п.1 ст.247 КУпАП у звязку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а справа на підставі п.3 ч.1 ст.284 КУпАП закриттю.

Керуючись ст.294 КУпАП України,

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_3 строк подачі апеляційної скарги на постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 26.12.2017.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 26 грудня 2017 року відносно ОСОБА_3 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі закрити у звязку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіОСОБА_2.