АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2018 року м. Київ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва Мельник В.В., за участю:

особи, яку притягнуто до

адміністративної відповідальності ОСОБА_2

захисника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на постанову судді Солом'янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2017 року відносно

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1

за ч. 2 ст. 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП),

в с т а н о в и в:

Постановою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2017 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, а провадження у справі закрито у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення.

Згідно з постановою судді місцевого суду, 17 липня 2017 року заступником начальника Управління - завідувачем відділу контролю у сфері діяльності державних органів Управління з питань дотримання права на інформацію та права на звернення Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_4 виявлено порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації», що полягає у відмовленні в наданні інформації начальником Київської митниці ДФС ОСОБА_2, за підписом якого був направлений лист від 19 травня 2016 р. № 3426/10/26-70-08-3ПІ, у відповідь заявнику ОСОБА_5 на запит від 13 травня 2016 p., щодо надання інформації про номер митної декларації, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 212-3 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною постановою місцевого суду, захисник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила постанову судді місцевого суду скасувати, та прийняти нову постанову, якою закрити провадження у справі.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги, захисник зазначала, що до протоколу про адміністративне правопорушення від 17 липня 2017 року стосовно ОСОБА_2 додано копію звернення ОСОБА_5 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 08 листопада 2016 року, та копію звернення ОСОБА_5 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 03 лютого 2017 року, однак вказані звернення, у порушення вимог ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», не містять його особистого підпису.

Додані до протоколу постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року у справі №816/803/16, постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2017 року у справі №816/803/16, та постанова Вищого адміністративного суду України від 08 червня 2017 року у справі №816/803/16, не містять унікального штрих-коду, наявність якого передбачена п. 6.1.19 Інструкції з діловодства в адміністративних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України №174 від 17 грудня 2013 року.

Крім того, вказані копії постанов містять дані лише про "Особа_1", що унеможливлює встановити відношення ОСОБА_5 до вказаних судових рішень.

У зв'язку із наведеним, на думку апелянта, протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 підлягав поверненню для доопрацювання, однак суддя місцевого суду відмовив у задоволенні відповідного клопотання стороні захисту.

Крім того, апелянт зазначала, що суддя місцевого суду, прийнявши рішення про закриття провадження у справі у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, помилково встановив вину особи. На переконання захисника, поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями, і прийняття таких двох взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За правилами статті 284 КУпАП рішенням, що доводить вину особи, є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визначення вини.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_3, які просили задовольнити апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та додані до апеляційної скарги документи, дослідивши доводи апеляційної скарги, вважаю, щоапеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 252 КУпАП, оцінка доказів здійснюється органом (посадовою особою) за своїм внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до вимог частин 7, 8 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

За наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати постанову та закрити провадження у справі.

За правилами пункту 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема, як відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Перевіривши під час апеляційного розгляду наявні в матеріалах справи та долучені до апеляційної скарги докази в їх сукупності, приходжу до переконання, що висновки судді місцевого суду про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, за наведених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин, не підтверджуються зібраними по справі доказами.

Згідно мотивувальної частини постанови, висновок судді місцевого суду про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, ґрунтується на даних протоколу про адміністративне правопорушення, запиту ОСОБА_5 від 13 травня 2016 року про надання публічної інформації, відповідні Київської міської митниці ДФС від 19 травня 2016 року на запит про надання інформації, даних постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року, ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2017 року та ухвали Вищого адміністративного суду України від 08 червня 2017 року, та звернення ОСОБА_5 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 08 листопада 2016 року.

Винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути безумовно доведена достатніми доказами, які установлюють об'єктивну істину у справі.

Як убачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, стосовно ОСОБА_2 17 липня 2017 року складено протокол про адміністративне правопорушення, згідно даних якого, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надійшло звернення ОСОБА_5 щодо порушення Київською міською митницею Державної фіскальної служби вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

ОСОБА_5 звернувся до Київської митниці ДФС із запитом від 13 травня 2016 року щодо надання інформації про номер митної декларації, оформленої 09 березня 2016 року на митному посту «Західний», відповідно до якої випущено у вільний обіг товар «Мальтодекстрин DE 15-20. CAS № 9050-36-6».

Листом від 19 травня 2016 року № 3426/10/26-70-08-ЗПІ за підписом начальника Київської митниці ДФС ОСОБА_6, ОСОБА_5 відмовлено в наданні інформації, з посиланням на норми Митного кодексу України. Також зазначено, що ОСОБА_5 не є уповноваженим на роботу з митницею та не маж відношення до вказаного в запиті підприємства та митного оформлення.

Відмову Київської міської митниці ДФС в задоволенні вказаного запиту ОСОБА_5 оскаржив до суду.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року справі № 816/803/16 адміністративний позов ОСОБА_5 задоволено в повному обсязі, зокрема, визнано протиправною та скасовано відмову Київської митниці ДФС в задоволенні запиту на інформацію, надану листом від 19 травня 2016 року № 3426/10/26-70-08-ЗПІ, зобов'язано Київську митницю ДФС надати відповідь на запит з урахуванням вимог законодавства та висновків суду.

У вказаній постанові суд звернув увагу на те, що ОСОБА_5 запитувалась лише інформація про номер митної декларації, а не сам її примірник. Так, суд дійшов висновку, що відмова у наданні інформації не містить належних та грунтовних підстав для такої відмови.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2017 року апеляційну скаргу Київської митниці ДФС на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року залишено без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08 червням 2017 року у справі №К800/13856/17 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Київської митниці ДФС.

Відтак, уповноваженою особою Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в діях ОСОБА_2 встановлено склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме ненадання інформації.

Згідно ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Під складом адміністративного правопорушення розуміється встановлена адміністративним законодавством сукупність об'єктивних і суб'єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням.

Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу в цілому.

Відповідно до чинного КУпАП, розгляд справи про адміністративне правопорушення проводиться лише у межах обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, та суд не наділений повноваженнями самостійно змінювати фактичні обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення.

Це узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яку національні суди повинні враховувати при здійсненні правосуддя.

У відповідності до рішень Європейського суду з прав людини ("Малофеєв проти Росії" та "Карелін проти Росії"), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу. У такому випадку справа про адміністративне правопорушення має бути закрита у зв'язку з відсутністю складу правопорушення.

За нормативним визначенням, адміністративна відповідальність за частиною 2 ст. 212-3 КУпАП України настає у разі порушення Закону України "Про доступ до публічної інформації", а саме: необгрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, ненадання відповіді на запит про інформацію, ненадання інформації, неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання недостовірної інформації.

Кожна з перелічених кваліфікуючих ознак становить окрему складову об'єктивної сторони зазначеного адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" (надалі-Закону), публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 вказаного Закону, доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до ст.ст. 13, 14 Закону, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків;

4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють:

1) інформацією про стан довкілля;

2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;

3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян;

4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Розпорядники інформації зобов'язані:

1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами;

2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні;

3) вести облік запитів на інформацію;

4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо;

5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації;

6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно ч. 1 ст. 19, ч. 1 ст. 20, ч. 1 ст. 24 Закону, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень:

1) ненадання відповіді на запит;

2) ненадання інформації на запит;

3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію;

4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону;

5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації;

6) несвоєчасне надання інформації;

7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом;

8) нездійснення реєстрації документів;

9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Як убачається з даних протоколу про адміністративне правопорушення, при викладенні суті вчиненого ОСОБА_2 адміністративного правопорушення вказано про відмову ОСОБА_2 в наданні інформації на запит ОСОБА_5 до Київської міської митниці Державної фіскальної служби щодо надання інформації про номер митної декларації.

Разом з тим, при кваліфікації дій ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, у протоколі зазначено про ненадання останнім інформації.

Дії, які полягають у неправомірній відмові в наданні інформації, та ненаданні інформації, утворюють самостійні склади адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП.

З наведеного убачається, що у порушення вимог ст. 256 КУпАП, викладені у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення дані стосовно відмови ОСОБА_2 у наданні інформації, не узгоджуються із кваліфікацією його дій як ненадання інформації.

Крім того, кваліфікувавши дії ОСОБА_2 як ненадання інформації, уповноваженою посадовою особою Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради з прав людини у протоколі не вказано про порушення ОСОБА_2 вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації", як того вимагає диспозиція ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, та відсутні посилання на норми вказаного Закону.

Як в протоколі про адміністративне правопорушення, так і постанові судді місцевого суду не конкретизовано, які саме положення Закону України "Про доступ до публічної інформації" порушено ОСОБА_2, враховуючи, що об'єктивна сторона адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 212-3 КУпАП передбачає відповідальність саме за порушення вимог вказаного Закону.

Протокол та постанова судді місцевого суду не містять дані про те, що інформація, про надання якої порушувалось питання у запиті ОСОБА_5, є публічною інформацією у розумінні ст. 1 Закону України Про доступ до публічної інформації", та не належить до публічної інформації з обмеженим доступом, за ненадання якої не наступає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 212-3 КУпАП.

У протоколі та постанові судді місцевого суду відсутні дані про те, що ОСОБА_2 у розумінні ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" є розпорядником публічної інформації, та які із передбачених ст. 14 вказаного Закону обов'язків ним порушено.

Враховуючи наведені обставин у їх сукупності, приходжу до висновку, що зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 відомості, визнані суддею місцевого суду доведеними, не становлять об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП.

Крім того, обгрунтовуючи висновки про порушення ОСОБА_2 вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації" та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, суддя місцевого суду послався на дані постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року, ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2017 року, ухвали Вищого адміністративного суду України від 08 червня 2017 року, та відомості у зверненні ОСОБА_5 від 08 листопада 2016 року з доповненнями від 03 лютого 2017 року до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Оцінивши наведені докази з точки зору належності та допустимості, слід зазначити наступне.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року адміністративний позов Особа_1 до начальника Київської міської митниці Державної фіскальної служби ОСОБА_2 про визнання протиправними відмов у наданні інформації та зобов'язання вчинити певні дії - задоволено, визнано протиправними та скасовано відмови Київської міської митниці Державної фіскальної служби в задоволенні запитів на публічну інформацію, надані Київською міською митницею Державної фіскальної служби від 19 травня 2016 року №3426/10/26/70/08-ЗПІ та від 24 травня 2016 року №3552/10/26-70-10, та зобов'язано надати відповіді на запити на отримання публічної інформації, подані Особа_1 13 травня 2016 року та 19 травня 2016 року /а.с. 13-20/.

Ухвалою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2017 року постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року залишено без змін /а.с. 21-26/.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08 червня 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Київської міської митниці Державної фіскальної служби на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2017 року /а.с. 27-28/.

Відповідно до пунктів 6.1.19, 6.8.8., 6.8.9 Інструкції з діловодства в адміністративних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України № 174 від 17 грудня 2013 року (надалі - Інструкції), судові рішення, виконавчі листи видаються на підставі наявних в автоматизованій системі даних. На кожній сторінці судового рішення (виконавчого листа) у момент друку автоматично формується унікальний штрих-код, що розміщується в нижньому правому куті документа. Унікальний штрих-код містить код бази даних суду, унікальній ідентифікатор документа в базі даних суду, тип документа та вид юрисдикції (вводиться в дію окремим наказом).

Видача (надсилання, вручення) копій судових рішень, виконавчих листів та їх дублікатів без унікального штрих - коду забороняється.

Копії судових рішень повинні бути належним чином оформлені, підписані працівником апарату суду та скріплені номерною печаткою суду, окрім випадків, передбачених пунктом 1.5.6 цієї Інструкції.

На копіях судових рішень у верхньому правому куті проставляється штамп "Копія", після тексту судового рішення проставляються штамп суду "Згідно з оригіналом".

Якщо копія викладена на кількох аркушах, вони, як правило, повинні бути прошнуровані нитками через три проколювання голкою та на зворотному боці останнього аркуша скріплені підписом відповідальної особи апарату суду і печаткою із зазначенням кількості зшитих аркушів, посади, прізвища, імені, по батькові відповідного працівника апарату суду.

Наявні у матеріалах справи копії постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року, ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2017 року та ухвали Вищого адміністративного суду України від 08 червня 2017 року зазначеним вимогам не відповідають, оскільки не засвідчені у встановленому законом порядку, та не містять унікального штрихкоду на сторінках судового рішення.

З наявних у вказаних судових рішеннях відомостей неможливо ідентифікувати осіб, яких стосуються прийняті рішення, та їх відношення до протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 212-3 КУпАП.

За таких обставин, вказані судові рішення не можуть бути визнані належними та допустимими доказами наявності у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення.

Крім того, згідно ч. 6 Положення про Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, затвердженого

наказом Уповноваженого Верховної Ради України

з прав людини від 20 червня 2012 р. № 4/8-12 (надалі - Положення), уповноважені посадові особи Секретаріату відповідно до норм адміністративного законодавства та з передбачених законодавством підстав мають право складати протоколи про адміністративні правопорушення.

Із системного аналізу норм Закону України "Про доступ до публічної інформації" та вищевказаного Положення убачається, що уповноважені посадові особи Секретаріату можуть складати протокол про адміністративне правопорушення лише за наявності передбачених законом підстав.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, підставою для складення протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, стало звернення ОСОБА_5 від 08 листопада 2016 року з доповненнями від 03 лютого 2017 року до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини /а.с.а.с.5-8/.

Згідно із частинами 6,7 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», у зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимога. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати, а звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз'ясненнями не пізніш як через десять днів від дня йог надходження, крім випадків передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Як убачається із наявного у матеріалах справи звернення ОСОБА_5 з доповненнями, воно не відповідає вимогам ч. 6 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», оскільки не підписане заявником.

Однак суддя місцевого суду, у порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 278 КУпАП, при підготовці справи до розгляду на вказані обставини уваги не звернув, та не дослідив обставини, що підлягають з'ясуванню, та не надав оцінку наявним у справі доказам щодо їх належності та допустимості.

Постанова судді містить лише опис обставин, установлених при розгляді справи без наведення доказів, на підставі яких суддя дійшов висновку про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення.

За таких обставин висновок судді про наявність у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, є помилковим та судове рішення у справі не можна вважати законним і обгрунтованим.

Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова - скасуванню з прийняттям нової постанови, якою провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову судді Солом'янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2017 року відносно ОСОБА_2 скасувати, та прийняти нову постанову, якою провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 212-3 КУпАП закрити на підставі пункту 1 ст. 247 КУпАП за відсутності у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного

суду м. Києва Мельник В.В.