АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2018 року м. Чернівці

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Чернівецької області ОСОБА_1, розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Вижницького районного суду Чернівецької області від 12.03.2018 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_2, визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.130 ч.1 КУпАП і на нього накладено cтягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави в розмірі 352,40 грн.

Згідно постанови суду, 26.01.2018 року, ОСОБА_2 приблизно о 18.20 год. в смт. Берегомет по вул. Центральній 10 Б, керував транспортним засобом марки «ВАЗ 2110» д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного спяніння. Від проходження у встановленому законом порядку медичного огляду на стан спяніння відмовився, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху України.

На цю постанову суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати зазначену постанову та прийняти нове рішення, яким закрити провадження по справі за відсутністю в його діях події адміністративного правопорушення.

При цьому апелянт посилався на те, що інспектор поліції, в порушення вимог ст. 256 КАСУ, не встановив точне місце скоєння правопорушення, мотиви його скоєння та чи мав на меті він керувати транспортним засобом в стані алкогольного спяніння. Також при складанні протоколу не були враховані погодні умови та не оглянуто товщину сніжного покрову на стоянці, не було встановлено місце, де стояли свідки та чи проходив слід автомобіля повз це місце.

справа №33/794/266/18 головуючий у 1 інстанції Пилип"юк І.В.

Вказував також, що покази свідків є недопустимими доказами, оскільки їх не було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів. Посилався також на те, що довідка, яка видана медичним закладом про те, що він відмовився від проходження освідування на стан спяніння, не може бути доказом того, що він вчинив правопорушення, передбачене ст. 130 ч.1 КУпАП.

Вказував, що суд при прийнятті рішення щодо нього порушив норми процесуального права, що в силу вимог ст. 317 КАСУ, є підставою для скасування цього судового рішення.

Заслухавши в апеляційній інстанції ОСОБА_2, його представника, які просили задовольнити подану апеляційну скаргу, посилаючись на обставини, що наведені в ній, та перевіривши матеріали провадження, вважаю, що в задоволенні вимог апелянта необхідно відмовити.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії БР №010388 від 26.01.2018 р. вбачається, що ОСОБА_2 26.01.2018 р. о 18.20 год. в смт. Берегомет Вижницького району керував автомобілем ВАЗ 2110 з явними ознаками алкогольного спяніння, а саме різкий запах алкоголю з ротової порожнини, нестійка хода, почервоніння обличчя. Від проходження медичного огляду відмовився в Вижницькій ЦРЛ.

Від пояснень, підпису, отримання тимчасового дозволу на право керування ТЗ та копії протоколу водій відмовився в присутності свідків.

В цьому ж протоколі вказано прізвища, імя та по батькові свідків, в присутності яких ОСОБА_2 відмовився від проходження медичного огляду для визначення стану спяніння.

У відповідності до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

З довідки № 18 від 26.01.2018 р. вбачається, що ОСОБА_2 в приміщенні КУ «Вижницька центральна районна лікарня» 26.01.2018 р. о 19.05 год. від медичного огляду на стан алкогольного спяніння відмовився. (а.с.3).

Диспозицією ст. 130 КУпАП передбачена відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного чи наркотичного сп'яніння.

З пояснень свідка ОСОБА_3 вбачається, що 26.01.2018 р. біля 18.20 год. разом з ОСОБА_4 знаходились на автомобільній стоянці поруч з рестораном «Перлина Карпат». В цей час з вказаної парковки автомобіль ВАЗ 2110 почав виїжджати заднім ходом та ледь не на наїхав на них. Водієм вказаного автомобіля був ОСОБА_2, якому вони зробили зауваження, на що останній розлютився та почав вести себе агресивно. Побачивши, що водій знаходиться в стані алкогольного спяніння, він викликав працівників поліції. (а.с.4)

Аналогічні пояснення дав і свідок ОСОБА_4В(а.с.5).

Як вбачається з протоколу судового засідання, в суді першої інстанції ОСОБА_2 вказав, що суть протоколу про адміністративне правопорушення йому зрозуміла, він визнав себе винним та просив застосувати до нього мінімальне стягнення.

А тому твердження апелянта про те, що він не керував транспортним засобом, є неправдивим та спростовується матеріалами справи, показаннями свідків.

Що стосується посилань апелянта про неврахування в протоколі про адмінправопорушення погодніх умов, товщини сніжного покрову, місця розташування свідків та мотивів його поведінки, то ці обставини не є предметом розгляду вказаної справи та не мають відношення до вчиненого правопорушення.

Слід зазначити, що пункт 1.3 ПДР, зобов'язує учасників дорожнього руху знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. А у разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. При цьому, згідно диспозиції даної частини статті, для настання адміністративної відповідальності, не має значення причина відмови особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Крім того, посилання апелянта на норми Кодексу адміністративного судочинства України в своїй апеляційній скарзі, є недоречними оскільки вони не регулюють порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення.

Твердження апелянта про те, що свідків, які давали пояснення, не було попереджено про кримінальну відповідальність і тому їхні показання не можуть бути доказом вчинення ним правопорушення, є безпідставним, оскільки діючим КУпАП не передбачено обовязку попереджувати про кримінальну відповідальність свідків перед дачею ними пояснень у справах про адміністративні правопорушення.

Порушень вимог закону, які б свідчили про незаконність прийнятого рішення та ставили під сумнів доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не вбачається.

Постанова суду є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування немає.

На підставі наведеного та керуючись ст. 294 КУпАП,-

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити, а постанову Вижницького районного суду Чернівецької області від 12.03.2018 року у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 за ст.130 ч.1 КУпАП залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя В.Ф.Кифлюк

Згідно з оригіналом: суддя