Справа №592/518/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 33/788/165/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення вимог законодавства про працю та про охорону праці
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2018 року м. Суми

Суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення № 592/518/18 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 06 березня 2018 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканка м. Суми проїзд Спортивний, буд.1

звільнена від адміністративної відповідальності за ч.3 ст.41 КУпАП, а провадження у справі закрито,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність в її діях складу адміністративного правопорушення, оскільки суд не надав захиснику можливості ознайомитися з матеріалами справи, після спливу строку накладення адміністративного стягнення провадження у справі не закрив, не дослідив та не дав належної оцінки її поясненням та іншим доказам, які свідчать про відсутність події і складу адміністративного правопорушення. Крім того, в постанові судді не вказано коли, в який спосіб та яке конкретне правопорушення нею було вчинено.

Постановою судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 06.03.2018 ОСОБА_3 звільнена від адміністративної відповідальності за ч.3 ст.41 КУпАП з обмеженням усним зауваженням, а провадження в справі щодо неї у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.3 ст.41 КУпАП закрите.

Відповідно до постанови судді, 10.11.2017 за рішенням керівника Управління Держпраці у Сумській області в ході проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_3, яка здійснює господарську діяльність по вул. Петропавлівській, 65 в м. Суми (заклад «Олівє»), з метою перевірки дотримання вимог трудового законодавства щодо належного оформлення трудових правовідносин з найманими працівниками було встановлено, що ОСОБА_3 допустила порушення законодавства про працю.

Зважаючи на те, що адміністративне правопорушення, яке вчинила ОСОБА_3 не несе суспільної небезпеки, не спричинило значної шкоди суспільним або державним інтересам, враховуючи її особу, суддя суду першої інстанції у відповідності до вимог ст.22 КУпАП дійшов висновку про малозначність вчиненого останньою правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП.

Вислухавши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, яка підтримала свою апеляційну скаргу, просила скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність в її діях складу адміністративного правопорушення, перевіривши матеріали даної справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.285 КУпАП, постанова у справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено, а згідно ч.2 ст.294 КУпАП вона може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_3 не була присутньою при оголошенні суддею своєї постанови і її копію фактично отримала лише 15.03.2018, а тому, зважаючи на те, що вона не мала можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на цю постанову, то строк на апеляційне оскарження даного рішення судді підлягає поновленню, оскільки він був пропущений ОСОБА_3 з поважних причин.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення, то вони є обґрунтованими і заслуговують на увагу, оскільки знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду даної справи про адміністративне правопорушення.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст.245 КУпАП).

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення № 1 від 12.01.2018 та закривши провадження у справі, суддя суду першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 допустила порушення законодавства про працю, чим вчинила правопорушення, передбачене ч.3 ст.41 КУпАП. При цьому, зважаючи на те, що адміністративне правопорушення, яке вчинила ОСОБА_3 не несе суспільної небезпеки, не спричинило значної шкоди суспільним або державним інтересам, врахувавши її особу, суддя суду першої інстанції дійшов висновку про малозначність вчиненого правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП, внаслідок чого у відповідності до вимог ст.22 КУпАП звільнив ОСОБА_3 від адміністративної відповідальності і обмежився на адресу останньої усним зауваженням.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП, як в суді першої інстанції, так і в ході апеляційного розгляду справи категорично заперечила та пояснила, що вимог законодавства про працю вона не порушувала, всіх працівників вона оформляла згідно закону, про працевлаштування ОСОБА_4 у серпні 2017 р. було повідомлено фіскальну службу, а у вересні та листопаді 2017 р. з ОСОБА_4 були укладені цивільно-правові договори на виконання робіт. При цьому, зазначила, що вона завжди сплачувала податки.

Суддя суду першої інстанції не погодився з вказаними вище показаннями ОСОБА_3 та на підтвердження її вини у вчиненні правопорушення навів такі докази, як: протокол про адміністративне правопорушення, акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування, припис Управління Держпраці у Сумській області.

Разом з тим, такі висновки судді суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на вимогах закону та належним чином не вмотивовані.

Зокрема, як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення № 1 від 12.01.2018, ФОП ОСОБА_3, не повідомивши центральний орган виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політки з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу, здійснюючи виплату заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та допускаючи до виконання робіт не передбачених цивільно-правовими договорами (без укладення трудового договору), вчинила дії, спрямовані на приховування фактичних трудових відносин з ОСОБА_4, що суперечить вимогам ст.50 ЗУ «Про зайнятість населення».

Крім того, ОСОБА_3 порушила вимоги ст.24 КЗпП, оскільки фактично допустила до виконання робіт офіціанта без трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політки з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу, та здійснювала виплату заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування відносно працівника ОСОБА_4

Разом з тим, згідно положень ч.3 ст.41 КУпАП адміністративна відповідальність настає:

- за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту),

- за допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства.

Диспозиція даної норми закону є бланкетною і лише описує безпосередньо саме правопорушення, але для повного визначення ознак цього правопорушення відсилає до інших галузей права, тобто відсилає до інших нормативно-правових актів, які регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, в тому числі осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, а також визначають правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення.

Зокрема, така норма має загальний і конкретизований зміст. Загальний зміст бланкетної диспозиції передається словесно-документною формою відповідної статті КУпАП і в обовязковому порядку включає положення інших нормативно-правових актів. Із загальним змістом бланкетної диспозиції повязане визначення діяння як правопорушення певного виду та встановлення за нього адміністративної відповідальності, а конкретизований зміст цієї диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює адміністративно-правову норму більш конкретним змістом.

Як передбачено ст.50 ЗУ «Про зайнятість населення», роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин, а згідно ст.24 КЗпП працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМУ.

В ході апеляційного розгляду було встановлено, що у період з 01.08.2017 по 16.08.2017 на посаді офіціанта у ФОП ОСОБА_3 в закладі «Олівє» по вул. Петропавлівській, 65 в м. Суми працював ОСОБА_4, який був допущений до виконання роботи на підставі трудового договору від 01.08.2017, оформленого відповідним наказом ФОП ОСОБА_3 від 28.07.2017. При цьому, за фактом прийняття на роботу ОСОБА_4 страхувальником (ФОП ОСОБА_3С.) було сформоване відповідне повідомлення від 30.07.2017, яке є додатком до постанови КМУ від 17.06.2015 за № 413 «Про порядок повідомлення ДФС та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу», що підтверджується випискою з Пенсійного фонду України щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1), згідно якої протягом 2017 р. у 8-11 місяцях страхувальником (ФОП ОСОБА_3С.) сплачувалися страхові внески.

Та обставина, що працівник ОСОБА_4 у розрахунковій відомості та у відомості на виплату грошей за серпень 2017 р. відсутній, а натомість значиться в окремих відомостях, жодним чином не свідчить про те, що нарахування та виплата заробітної плати здійснювалися без нарахування та сплати внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування.

Не знайшов свого підтвердження в ході апеляційного розгляду і факт допуску ОСОБА_4 до виконання роботи офіціанта 10.09.2017 та у листопаді 2017 р. без оформлення, оскільки 10.09.2017, з 01.11. по 03.11.2017, 08.11.2017 та 10.11.2017 між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладалися цивільно-правові договори на виконання певних робіт (надання послуг).

Письмові пояснення свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4, особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, а також копії сторінок з книги відгуків і пропозицій не можуть обєктивно свідчити про порушення законодавства про працю, оскільки вказані документи підтверджують лише факт виконання ОСОБА_4 певної роботи, враховуючи при цьому те, що згідно цивільно-правових договорів, які укладалися з ним, виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи та не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку.

Не може бути прийнятим до уваги як належний, допустимий та достовірний доказ також і диск із відеофайлом, що міститься в матеріалах справи, оскільки з нього вбачається лише те, як жінка пояснює, що проводиться інспекційне відвідування закладу «Олівє» по вул. Петропавлівській, 65 в м. Суми, після чого вона та особа з камерою проходять в середину закладу, де здійснюється подальший відеозапис. При цьому яких-небудь фактів чи обставин, що підтверджувати б вину ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення вказаний відеофайл не містить.

Крім того, апеляційний суд враховує, що винесений Управлінням Держпраці у Сумській області за наслідками перевірки припис № 269 від 10.11.2017, яким зобовязано ФОП ОСОБА_3 забезпечити дотримання вимог ст.24 КЗпП, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20.02.2018 був визнаний протиправним та скасований, а також були визнані протиправними та скасовані:

? наказ про проведення 10.11.2017 інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_3;

? направлення на проведення інспекційного відвідування субєкта господарювання;

? постанова Управління Держпраці у Сумській області про накладення на ФОП ОСОБА_3 штрафу.

Зважаючи на вищевикладене, акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальна страхування № СМ 184 від 10.11.2017 також не можна визнати належним, допустимим та достовірним доказом винуватості ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки він був складений на підставі розпорядчих документів, що були скасовані судом.

У відповідності до ч.2 ст.283 КУпАП, постанова повинна містити, крім іншого: опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Однак, ухвалюючи своє рішення, суддя суду першої інстанції не дотримався вказаних вище вимог закону, а саме, не виклав обставин адміністративного правопорушення із зазначенням нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке правопорушення, не вказав які саме конкретні дії вчинила ОСОБА_3 в порушення вимог законодавства про працю, не дослідив безпосередньо в судовому засіданні наявні у справі докази та не надав їм відповідної правової оцінки, а також не обґрунтував та не вмотивував своє рішення належним чином.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що в суді першої інстанції ОСОБА_3 надала письмові пояснення по справі, в яких вона заперечила проти складеного відносно неї протоколу та обґрунтувала свою правову позицію, посилаючись при цьому на відповідні докази та законодавство, але суддею суду першої інстанції вказані пояснення були проігноровані. При цьому, суддя не навів будь-яких мотивів на їх спростування та обґрунтування власного рішення з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності усіх наявних в справі доказів, як того вимагають процесуальні норми законодавства України про адміністративне правопорушення.

Не навівши жодних мотивів на спростування доводів ОСОБА_3, обмежившись лише стислим викладенням показань останньої і посиланням на частину матеріалів справи без їх правової оцінки, суддя суду першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р. та національним законодавством України.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п.п.29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «ОСОБА_2 Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «ОСОБА_2 де ОСОБА_7 проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «ОСОБА_8 проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).

Вартою уваги в контексті вмотивованості постанови судді є правова позиція, викладена у рішенні ЄСПЛ № 19997/02 від 15.02.2007 в справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania), згідно якої «суд першої інстанції не здійснив розгляд усіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував надані докази, що йому б надало можливість, у разі необхідності, ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити».

Ігнорування суддею суду першої інстанції доречних аргументів особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, є грубим порушенням ст.6 Конвенції, практики ЄСПЛ, внаслідок чого можна зробити висновок про те, що необґрунтованість і невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у звязку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів апеляційної скарги, оскільки процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, а у випадках, коли положення адміністративного законодавства не регулюють або неоднозначно регулюють питання судового провадження, то застосовуються основні засади (принципи) судочинства України, передбачені у ст.129 ОСОБА_9 України, розділі I Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 підлягають задоволенню, а постанова судді скасуванню.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що захисник був позбавлений можливості в суді першої інстанції ознайомитися з матеріалами справи згідно поданої ним заяви в електронному вигляді, то вони є необґрунтованими, оскільки з відповідної роздруківки з електронної поштової скриньки адвоката вбачається, що заява направлена суду не була, внаслідок чого вона і була відсутня в матеріалах справи.

При цьому, захисник мав можливість ознайомитися з матеріалами даної справи подавши відповідну письмову заяву в інший зручний для нього час, тим більше, що справа перебувала на розгляді в суді першої інстанції більше двох місяців, що є більш ніж достатньо для реалізації такого права.

Не може апеляційний суд взяти до уваги також твердження апеляційної скарги відносно того, що після спливу строку накладення адміністративного стягнення провадження у справі закрито не було, так як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП не тягне за собою автоматичне чи негайне закриття провадження у справі, а є лише законодавчо встановленим правилом, згідно якого особа, в діях якої встановлений склад правопорушення, не може бути піддана адміністративному стягненню після спливу певного проміжку часу в залежності від підвідомчості справ та їх категорій.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП, за обставин, викладених як у протоколі про адміністративне правопорушення, так і у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання її винуватою у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні під час апеляційного розгляду встановлено не було.

При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_3 дій направлених на порушення вимог законодавства про працю.

Відповідно до ст.8 ОСОБА_9 України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_9 є нормами прямої дії, а згідно ст.9 ОСОБА_9 чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Як передбачено ч.2 ст.62 ОСОБА_9 України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з усталеною судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine) з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому це судове рішення підлягає скасуванню на підставі п.1 ст.247 КУпАП у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, а справа на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП закриттю.

Керуючись ст.294 КУпАП України,

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження постанови судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 06.03.2018.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 06 березня 2018 року відносно ОСОБА_3 скасувати через порушення суддею суду першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норми матеріального права, а провадження у справі закрити у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіОСОБА_2.