Справа № 642/1333/18-п
Провадження № 3/642/639/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2018 року суддя Ленінського районного суду м. Харкова Шрамко Л.Л., за участю прокурора Іншакової Н.В., особи, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_1, розглянувши адміністративний матеріал відносно

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН номер, громадянина України, судді у відставці, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1, за ч.2 ст.172-6 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов матеріал про притягання до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 . В протоколі про адміністративне правопорушення №139 від 28 березня 2018 року, складеному оперуповноваженим УЗЕ в Харківській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України ОСОБА_2, зазначено, що ОСОБА_1, будучи відповідно до ст. 1, ст. 45 та ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» субєктом декларування, примітки до статті 172-6 КУпАП субєктом правопорушення, в порушення вимог ч. 2 ст. 52 Закону «Про запобігання корупції», письмово не повідомив Національне агентство з питань запобігання корупції про суттєві зміни у майновому стані субєкта декларування, а саме отримання доходу у вигляді вихідної допомоги суді у звязку з відставкою на суму 95040,0 грн. що перевищує поріг у 50 мінімальних прожиткових мінімумів, встановлених на 1 січня 2017 року, чим вчинив адміністративне правопорушення, повязане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_1 у судовому засіданні свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, заперечував, вважав, що в його діях відсутній склад зазначеного правопорушення, тому провадження у справі підлягає закриттю, оскільки він є суддею у відставці, та не є субєктом інкримінованого йому адміністративного правопорушення, про що також свідчить усталена судова практика. Крім того, послався на те, що згідно листа Апеляційного суду Харківської області №03-56/21584 від 14.03.2018 фактично ним була отримана вихідна допомога у розмірі 76507,20 грн., а не 95040,00 грн., тобто розмір фактично отриманої вихідної допомоги не перевищує 50 мінімальних прожиткових мінімумів, встановлених на 1 січня 2017 року відповідного року. Також зазначив, що він відразу після отримання допомоги намагався задекларувати отриманий дохід, однак через технічні неполадки у роботі компютерної системи електронного декларування не міг цього зробити, незважаючи на багаторазові спроби.

Крім того, прохав стягнути з держави на його користь витрати у розмірі 1200,00 грн., понесені ним на отримання правової допомоги, на підтвердження чого надав суду договір про надання правової допомоги від 02.04.2018, укладений ним з ОСОБА_3, додатковий договір від 02.04.2018 та квитанцію №799053 від 02.04.2018.

Прокурор Іншакова Н.В. у судовому засіданні вважала доведеною вину ОСОБА_1 вчиненні вказаного адміністративного правопорушення. Зазначила, що згідно даних Апеляційного суду Харківської області розмір отриманої ОСОБА_1 вихідної допомоги становив 95040 грн. Крім того, судді у відставці є субєктами вказаного адміністративного правопорушення, оскільки відносяться Законом «Про запобігання корупції» до «інших осіб», які зобовязані декларувати такі доходи після звільнення. Вважала необхідним піддати ОСОБА_1 адміністративному стягненню.

Суд, вислухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, прокурора, дослідивши адміністративний матеріал, приходить до висновку про відсутність підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності з таких підстав.

Відповідно до вимог КУпАП одним із завдань провадження у адміністративних справах цієї категорії є забезпечення судами своєчасного, всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин, передбачених ст.ст.247 і 280 КУпАП, звертаючи особливу увагу на зясування таких питань: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягується до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, передбаченого КУпАП; чи є особа винною у його вчиненні; чи належить вона до субєктів цього правопорушення; чи не містить правопорушення ознак злочину; чи не закінчилися на момент розгляду справи строки, передбачені ст.38 КУпАП; чи немає інших обставин, що виключають провадження у справі.

Суди мають також зясовувати мотив і характер вчиненого діяння, повноваження особи, яка його вчинила, наявність причинного звязку між діянням і виконанням особою повноважень, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним у матеріалах справи доказам суд повинен дати належну оцінку.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, повязані з корупцією, суди зобовязані забезпечувати своєчасний та якісний їх розгляд, точне й неухильне застосування чинного законодавства.

Вирішуючи справи цієї категорії, суди повинні керуватися Конституцією, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), законом «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-VІІ, КУпАП, іншими нормативно-правовими актами, а також практикою Європейського суду з прав людини.

У цьому аспекті слід зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обовязків осіб, національні органи зобовязані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що Рішенням Вищої ради правосуддя №3886/0/15-17 від 30.11.2017 було прийнято рішення «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Харківської області у відставку» та наказом голови суду від 12.12.2017 №04-03/233-ос відрахований зі штату у звязку із відставкою.

Відповідно до листа Апеляційного суду Харківської області №03-56/21584 від 14.03.2018 судді Глініну Б.В. 12.12.2017 була нарахована та перерахована на картковий рахунок 22.12.2017 вихідна допомога у звязку з відставкою в розмірі 76507,20 грн.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 № 1801-VІІI, установлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року - 1600 гривень, тобто 50 прожиткових мінімумів складає - 80000 грн.

Згідно з відомостями, які вказані у публічній частині інформаційно- телекомунікаційної системи «Єдиний державний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», ОСОБА_1, 29.10.2016 року було подано щорічну декларацію за 2015 рік, 31.10.2016 було подано виправлену декларацію за 2015 рік, 29.03.2017 подано декларацію за 2016 рік, 12.12.2017 року було подано декларацію перед звільненням, 03.01.2018 року було подано щорічну (після звільнення) декларацію за 2017 рік, що свідчить про обізнаність ОСОБА_1 з вимогами Закону в частині фінансового контролю, але після отримання 22.12.2017 року ОСОБА_1 доходу в сумі 95040,00 грн., розмір якого перевищує 50 мінімальних прожиткових мінімумів, встановлених на 1 січня 2017 року відповідного року, що є суттєвою зміною у майновому стані, у десятиденний строк з моменту отримання, останній письмово не повідомив про це Національне агентство з питань запобігання корупції, шляхом внесення інформації до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до статей 251, 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Складом інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за ч.2 ст.172-6 КУпАП є неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про відкриття валютного рахунка в установі банку-нерезидента або про суттєві зміни у майновому стані. Приміткою до вказаної статті визначено, що субєктом правопорушень у цій статті є особи, які відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону України "Про запобігання корупції" зобовязані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

При визначені субєктів, які в порядку, визначеному ч.2 ст.45 названого закону, мають подавати декларацію за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, названою нормою обмежується перелік осіб, визначених пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, такими, що припиняють діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування.

Аналогічним чином субєкт декларування визначається у ч.2 ст.52 Закону із посиланням на перелік осіб, визначених пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону.

Відповідно до положень ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст. ст.10, 11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Таким чином, вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного правопорушення, крім іншого, необхідно враховувати наявність суб'єктивної сторони даного правопорушення, яка, виходячи із визначення поняття корупційного правопорушення, викладеного в ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», завжди характеризується умисною формою вини, тобто, з врахуванням положень ст. 1 цього Закону, сутність порушення фінансового контролю полягає в тому, що особа, яка за законом зобов'язана задекларувати свої доходи, своєчасно подати декларацію та повідомити про суттєві зміни, прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети.

Згідно з ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» у разі суттєвої зміни у майновому стані субєкта декларування, а саме отримання ним доходу, придбання майна на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, зазначений субєкт у десятиденний строк з моменту отримання доходу або придбання майна зобовязаний письмово повідомити про це Національне агентство. Зазначена інформація вноситься до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та оприлюднюється на офіційному веб-сайті Національного агентства.

Склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, є формальним, і обовязковим елементом обєктивної сторони є умисна дія, тобто умисне неповідомлення про суттєві зміни в майновому стані. Отже особа, повинна мати певний умисел на неповідомлення про суттєві зміни в майновому стані, у звязку з чим, орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення, повинен довести в діях особи умисел на неповідомлення про суттєві зміни в майновому стані.

В інформаційному листі судової палати у кримінальних справах Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов'язані з корупцією від 22 травня 2017 року, зазначено, що суб'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Згідно матеріалів справи, зокрема роздруківки Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_1 декларацію перед звільненням подав 12.12.2017, у якій вказав всі нараховані йому кошти.

Після звільнення особи, яка визначена ст.3 названого Закону, вона не може вважатись субєктом декларування відповідно до цього закону.

Суд звертає увагу, що ні у протоколі про адміністративне правопорушення, ні прокурором у судовому засіданні не наведено обґрунтувань та доказів на підтвердження субєктивної сторони даного правопорушення. Тобто не встановлені і не доведені вина у формі умислу, спрямованого на неповідомлення про суттєві зміни в майновому стані, а відповідно субєктивної сторони правопорушення, що є обов'язковим елементом складу останнього.

Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що будь-які докази того, що ОСОБА_1 діяв умисно, усвідомлював протиправний характер своїх дій, який посягає на встановлений правопорядок, в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні і в суді не встановлені.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Так, у ч. 7 ст. 126 Конституції України, ст. 119 Закону № 1402 зазначено, що повноваження судді припиняються виключно в разі: 1) досягнення суддею шістдесяти пяти років; 2) припинення громадянства України або набуття суддею громадянства іншої держави; 3) набрання законної сили рішенням суду про визнання судді безвісно відсутнім або оголошення померлим, визнання недієздатним або обмежено дієздатним; 4) смерті судді; 5) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді за вчинення ним злочину. Цей перелік є вичерпним. Слід зазначити, що саме такий підхід використала Рада суддів України, приймаючи рішення від 15 вересня 2016 року № 54 «Щодо питання припинення повноважень суддів з визначених Законом № 1402-VІІІ підстав».

Крім того, слід зауважити, що виключною підставою для припинення трудових відносин судді з відповідним судом, згідно зі ст. 125 Закону № 1402, є саме припинення повноважень судді (статті 119-125). Звільнення ж судді з підстав, визначених ч. 6 ст. 126 Конституції України, ст. 112 Закону № 1402, не є підставою для припинення трудових відносин в аспекті зазначених вище норм Конституції України та спеціального закону.

Іншими словами, беручи до уваги положення ст. 7 КУпАП, згідно з якою «застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом», тобто яка передбачає чітке виконання передбачених законом норм, а отже, забороняє притягнення особи до адміністративної відповідальності за аналогією, тобто унеможливлює застосування по аналогії норм, що закріплюють склад правопорушень, з огляду на проведений вище аналіз, судді, які звільняються з підстав, визначених ч. 6 ст.126 Конституції України, не можуть бути субєктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. Наведене стосується й інших правопорушень, передбачених ст. 172-6 КУпАП, у тому числі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення про суттєві зміни в майновому стані (ч. 2 цієї статті), наприклад, внаслідок отримання суддею вихідної допомоги у звязку з відставкою до досягнення ним шістдесяти пяти років, адже субєкт їх вчинення однаковий.

Згідно з ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про міжнародні договори» від 22.12.1993, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов'язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Згідно з ч.2 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Лучанінова проти України» (Заява № 16347/02), при тому, що на заявницю накладено адміністративне стягнення, Європейський суд зазначив, що з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням, Суд вважає, що провадження, про яке йдеться, є кримінальним для цілей застосування Конвенції (див. рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany), від 21 лютого 1984 року, пп. 52-54, Series A № 73; «Лауко проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia), 2 вересня 1998 року, пп. 56-59, Reports of Judgments and Decisions 1998-VI; та ухвалу щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» (Rybka v. Ukraine), заява №10544/03, від 17 листопада 2009 року).

Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно здобутих доказів.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 звільнений з посади судді Апеляційного суду Харківської області у звязку з поданням заяви про відставку, тобто з підстав, передбачених п. 4 ч.6 ст. 126 Конституції України, що вбачається з рішення Вищої ради юстиції «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Харківської області у відставку», він не може бути субєктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-6 КУпАП.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, а тому провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування понесених ним витрат на правову допомогу не підлягають розгляду у даному провадженні про адміністративне правопорушення. ОСОБА_1 не позбавлений права звернутись з казаними вимогами до суду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 7, 30, 130, 247, 251, 266, 276-280, 282, 283-285 КУпАП, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у звязку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Розяснити ОСОБА_1 право на звернення до суду з вимогами щодо стягнення понесених витрат в порядку цивільного судочинства.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови до апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова.

Суддя Л.Л.Шрамко