Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 487/247/18
Провадження 3/480/89/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 квітня 2018 року м.Миколаїв

Суддя Миколаївського районного суду Миколаївської області Войнарівський М.М., за участю секретаря Кописєвої О.Л., прокурора Вільчака З.І., розглянувши матеріали, які надійшли з Апеляційного суду Миколаївської області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_1, суддя у відставці, яка зареєстрована та проживає за адресою:ІНФОРМАЦІЯ_3 за ч.2 ст.172-6 КУпАП,-

встановив:

24 січня 2018 року на адресу Миколаївського районного суду Миколаївської області надійшов протокол про адміністративне правопорушення, складений відносно ОСОБА_1 ч.2 ст.172-6 КУпАП.

З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається наступне.

ОСОБА_1 займала посаду судді Заводського районного суду м. Миколаєва в період з 10.12.2002 р. по 20.12.2016 p..та відносилась до підп. «г» п. 1 ч. 1 ст. З Закону України «Про запобігання корупції», тобто була суб'єктом, на якого поширюється дія вказаного Закону.

Опрацюванням матеріалів з Департаменту захисту економіки за вх. № 1919 від 21.08.2017 р. було встановлено, що ОСОБА_1 було нараховано 17 червня 2017 року Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Миколаївській області заробітну плату в сумі 81980,65 гривень. Розмір вказаної виплати перевищує 50 мінімальних заробітних плат, встановлених на 1 січня 2016 року, що є суттєвою зміною в майновому стані. ОСОБА_1 у десятиденний строк з моменту виплати, а саме 00 години 00 хвилин 18 червня 2017 року по 23 годину 59 хвилин 27 червня 2017 року письмово не повідомила про зміну в майновому стані Національне агентство з питань запобігання корупції, шляхом заповнення відповідної форми в особистому кабінеті користувача на веб-ресурсі https://publik.nazk.gov.ua внесення інформації до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Своїми діями ОСОБА_1 порушила вимоги ч.2 ст.52 Закону України Про запобігання корупції.

05.02.2018 року ОСОБА_1 надала на адресу суду пояснення по суті адміністративного правопорушення, відповідно до яких вину у скоєному правопорушенні не визнала та зазначила, що вказане провадження у справі підлягає закриттю у зв'язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення згідно п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Додатково, ОСОБА_1 зазначила, що в її діях відсутня суб'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч.2 ст.176-2 КУпАП. Крім того, зазначила, що при складанні протоколу про адміністративне правопорушення відносно неї була порушена процедура притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки в Департаменті захисту економіки Національної поліції України відсутні повноваження на здійснення перевірки декларацій. Одночасно, ОСОБА_1 вказала, що протокол про адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, від 15.01.2018р., складений відносно неї, має суттєві недоліки, які не можуть бути виправленими в судовому засіданні.

В судове засідання 18.04.2018 року ОСОБА_1 не з'явилася. При цьому, 14.03.2018 року надала на адресу суду письмову заяву, відповідно до якої просила суд закрити провадження у справі у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення за мотивами, викладеними в поясненнях, наданих 05.02.2018 року.

Прокурор Вільчак З.І. в судовому засіданні просив визнати ОСОБА_1 винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-6 КУпАП та накласти стягнення у межах санкції статті.

Заслухавши прокурора, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституційний Суд України в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що верховенство права вимагає від держави його втілення у право-творчу та право-застосовну діяльність, зокрема, у закони, які за своїм змістом мають бути проникні, передусім, ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимоги визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у право-застосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (пункт 5.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005). В рішенні Конституційний Суд України розтлумачив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки..

Вказана правова позиція знайшла своє відображення в багатьох рішеннях Європейського Суду з прав людини, якими повинні керуватися і національні суди України. Так, у справі «Маестрі проти Італії» (Maestri v. Italy) [ВП], заява № 39748/98, п. 30, ECHR 2004-1) ЄСПЛ дійшов висновку про те, що закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформульованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість - за необхідності шляхом надання відповідної допомоги - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може спричинити відповідна дія.

Також, рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" визначено концепцію якості закону, зокрема, з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу "якості закону". В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто, вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

На підставі зазначеного, можна зробити висновок, що особа не може бути притягнена до відповідальності через неоднозначність, з якою держава формулює ті чи інші правові норми. Принцип правової визначеності покладає на державу обов'язок встановити такі правила поведінки, що дозволять особі однозначно і безсумнівно відокремити дії неправомірні від правомірних. Порушення державою цього принципу за певних умов має породжувати певні негативні наслідки саме для держави, а не для інших осіб, які не мають впливу на прийняття державою тих чи інших правових норм.

Вирішуючи питання про притягнення осіб до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, щодо порушення вимог фінансового контролю, слід зазначити, що диспозиція цієї норми за своїм змістом є бланкетною адміністративно-правовою нормою, тобто, нормою, яка лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших норм. Так, примітка до ст. 172-6 КУпАП, вміщуючи вказівку на суб'єкт цього правопорушення, відсилає правозастосувача до норм спеціального антикорупційного закону, зокрема, частин 1 і 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VII, в яких, крім іншого, передбачено певну деталізацію відповідних положень нормативно-правових актів, що наповнює норму ст. 172-6 КУпАП більш конкретним змістом для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації зазначеного діяння.

Так, в частині 1 ст. 45 Закону №1700 мова йде про обов'язок осіб, зазначених у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством. В частині 2 ст. 45 Закону мова йде про обов'язок осіб, зазначених у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями; та про обов'язок осіб, які припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті З, наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3, за минулий рік. Тобто, в ч. 1 та ч. 2 ст. 45 Закону визначено лише обов'язок подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави, у тому числі, і тих, хто припинив свою діяльність, але не передбачено обов'язку особи, яка припинила діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави, повідомляти про суттєві зміни у майновому стані. Вжите у ч. 2 ст. 45 Закону формулювання «особи, які припиняють діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави», дає підстави вважати, що на суддю у відставці покладено лише обов'язок подання декларації за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, та наступного року після припинення такої діяльності за минулий рік.

Частиною другою статті 52 Закону України "Про запобігання корупції" від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII встановлено, що у разі суттєвої зміни у майновому стані суб'єкта декларування, а саме, отримання ним доходу, придбання майна на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, зазначений суб'єкт у десятиденний строк з моменту отримання доходу або придбання майна зобов'язаний письмово повідомити про це Національне агентство.

Зі змісту даної норми вбачається, що встановлене законодавцем регулювання стосується саме суб'єктів декларування. Поняття "суб'єкти, на яких поширюється дія цього Закону'' повністю розкрито у статті 3 Закону України "Про запобігання корупції"'. В переліку ст.3 Закону №1700 відсутній такий суб'єкт декларування, як суддя у відставці. Досліджуючи норму частини другої статті 52 Закону № 1700 можна дійти до висновку, що в ній немає жодних маркерів, які б дозволяли вести мову про інших осіб, а ніж про суб'єктів декларування, перелічених у статті 3 Закону № 1700.

У випадку, якби законодавець дійсно мав би на меті зобов'язати інших осіб інформувати про отримання ними вказаного доходу, дана норма була б сформульована принципово інакше.

Тому, положення частини другої статті 52 Закону № 1700 слід розуміти таким чином, що обов'язок повідомити Національне агентство про суттєві зміни в майновому стані виникає лише у осіб, перелічених в ст.3 Закону №1700, та такий обов'язок у інших осіб, зокрема, у судді у відставці, взагалі відсутній. А тому особа не може притягатись до відповідальності, якщо вона діяла у відповідності до нормативного акту, прийнятого державою.

Іншими словами, беручи до уваги положення ст. 7 КУпАП, згідно з якою "застосування вповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом", тобто, яка передбачає чітке виконання передбачених законом норм, а отже, забороняє притягнення особи до адміністративної відповідальності за аналогією, тобто унеможливлює застосування по аналогії норм, що закріплюють склад правопорушень, з огляду на проведений вище аналіз, судді, які звільняються у відставку, не можуть бути суб'єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 27 червня 2017 року № 1881/0/15-7 ОСОБА_1 звільнена з посади судді Заводського районного суду м.Миколаєва у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с.52).

Наказом голови Заводського районного суду від 30 червня 2017 року №26-0 її було відраховано зі штату Заводського районного суду м. Миколаєва з посади судді Заводського районного суду м. Миколаєва 30.06.2017 року (а.с.53).

Відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області за №5/2-127/18 від 23.01.2018 в липні 2017 року ОСОБА_1 була нарахована компенсація за невикористану відпустку в сумі 57600,00 грн та вихідна допомога в сумі 76800,00 грн (а.с.54).

Відповідно вимог ч.2 ст. 45 Закону №1700 30 червня 2017 року ОСОБА_1 подана декларація перед припиненням діяльності, яка охоплювала період з 01.01.2017 року по 30.06.2017 року. Відомості про вказаний отриманий дохід у вигляді виплати нарахованої компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги не були внесені у декларацію, подану нею 30.06.2017 року, оскільки вказані виплати не були їй нараховані на той час. Вказані виплати були внесені нею у декларацію за 2017 рік, яку остання подала до Національного агентства 02.02.2018 року згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів за 2017 рік за №101 від 17.01.2018року.

Вказані обставини підтверджуються відомостями та наданим скріншотом поданої декларації про розмір заробітної плати, отриманої за основним місцем роботи за 2017 рік у сумі 291221 грн (а.с.56).

Тобто, покладені на ОСОБА_1 обов'язки, передбачені ч.2 ст. 45 Закону № 1700. остання виконала в повному обсязі. І, оскільки вона не є суб'єктом декларування у разі суттєвої зміни у майновому стані згідно частини другої статті 52 Закону № 1700. вона не може бути також суб'єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КупАП.

Аналогічна правова позиція висловлена також у інформаційному листі Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №223-943/0/4-17 від 22.05.2017 року «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов'язані з корупцією».

Положеннями ч.1 ст. 11 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р. та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 01.11.1950 р., ратифікованою Україною, рішенням Конституційного Суду України від 22.12.2010 року №23 рп/2010 тлумачення положень ч. 1 ст.14-1 КУпАП передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у законному порядку при додержанні, зокрема, процедури притягнення до адміністративної відповідальності, яка повинна ґрунтуватись на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Тобто, особа не вважається винною, доки її провина не буде доведена у встановленому законом порядку. Особа не повинна доказувати свою невинуватість і її поведінка вважається правомірною, доки не буде доведено зворотнє.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин справи та вирішення її в точній відповідності із законом.

Положеннями ст.252 КУпАП, передбачено, що орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності, керуючись законом.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інше.

Беручи до уваги положення ст.7 КупАП, згідно з якою «застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом», тобто яка передбачає чітке виконання передбачених законом норм, а отже, забороняє притягнення особи до адміністративної відповідальності за аналогією, тобто унеможливлює застосування по аналогії норм, що закріплюють склад правопорушень, з огляду на проведений вище аналіз, судді, які звільняються з підстав, визначених ч.6 ст.126 Конституції України, не можуть бути суб'єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-6 КупАП, у тому числі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення про суттєві зміни в майновому стані внаслідок отримання суддею вихідної допомоги у зв'язку з відставкою.

Враховуючи той факт що ОСОБА_1, являється суддею, яку звільнено на підставі ч.6 ст.126 Конституції України, а тому вона не може бути суб'єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-6 КУпАП.

Враховуючи викладене, адміністративне провадження відносно ОСОБА_1, про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.172-6 КУпАП підлягає закриттю.

Керуючись ст.4, ст.7 Закону України Про засади запобігання та протидії корупції, Конституцією України, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII Про запобігання корупції, ч. 2 ст. 172-7, ст. 221, п. 7 ч. 1 ст. 247, ст. ст. 252, 280, 283, п. 3 ч. 1 ст. 284 КУпАП, суд,-

постановив:

Провадження про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.2 ст.176-2 КУпАП закрити

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Миколаївської області через Миколаївський районний суд Миколаївської області протягом 10 днів.

Суддя М.М.Войнарівський

18.04.2018