ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Єдиний унікальний номер судової справи 201/819/18
Номер провадження 3-в/201/9/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2018 року місто Дніпро

Суддя Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Федоріщев С.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 щодо строків його тримання в умовах позбавлення свободи з 14 вересня 2009 року по 08 жовтня 2009 року, -

встановив:

ОСОБА_1, посилаючись на приписи ст. 29 Конституції України, звернувся до суду із скаргою, в якій просить визнати незаконним перевищення строку безперервного позбавлення його свободи з 17 години 14.09.09 по 13 годину 08.10.09 в 200 разів більше максимального для затримання, та на 9 діб більше максимального для адмінарешту.

В обґрунтування доводів поданої скарги ОСОБА_1 посилається на те, що постановою від 30.10.17 Жовтневого районного суду м. Дніпро у справі № 201/14962/17 було визнано незаконним його затримання міліцією 14.09.09. Рішенням ЄСПЛ від 26.02.15 у справі «ОСОБА_1 проти України (№ 2)» визнано таким, що порушує п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, наступне затримання заявника у психіатричному закладі з 14.09.09 по 08.10.09. В обох зазначених судових рішеннях встановлений причинний зв'язок між цими затриманнями та безперервність позбавлення ними заявника свободи. Чинне законодавство передбачало максимальну тривалість затримання особи, яка звинувачена у адмінправопорушенні, в 3 години. Тим самим законодавством передбачений максимальний строк позбавлення волі особи, яка визнана винною в адмінправопорушенні, 15 діб. Встановлене вказаними судовими рішеннями позбавлення свободи заявника тривало без перерви з приблизно 17 години 14.09.09 по приблизно 13 годину 08.10.09, що складає 596 годин, тобто перевищує передбачений законом максимум у майже 200 разів (точніше - у 198,7 разів). За законом затримання заявника 14.09.09 мало закінчитися того ж дня. Заявник з цього приводу усно звертався до офіційних та напівофіційних осіб, які здійснювали його примусове утримання, але марно. Неоднозначність постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.09, на підставі якої відбувалося вказане позбавлення заявника свободи, у будь-якому випадку не може тлумачитися наказом про позбавлення заявника волі на строк, що перевищує максимальний. За цією ознакою законне затримання заявника мало закінчитися у 17 годин 29.09.09, але тривало ще 9 діб. З цього приводу заявник усно і письмово звертався до керівництва закладу, в якому він утримувався, але також марно. Встановлені у рішенні ЄСПЛ від 26.02.15 у справі «ОСОБА_1 проти України (№ 2)» вади законодавства України не можуть бути виправданням такого, оскільки стосовно строків позбавлення волі є чіткі та однозначні вимоги національного законодавства, а за ст.53 Конвенції про захист прав людини та основних свобод ніщо в ній, а отже і в рішеннях ЄСПЛ, не може тлумачитися таким, що обмежує гарантовані національним законом права людини.

В судове засідання заявник подав письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, наполягає на задоволенні своїх вимог.

Прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_2 в судове засідання подав письмову заяву, в якій не заперечував проти розгляду справу у його відсутність та зазначив, що Дніпропетровська місцева прокуратура №4 не володіє відомостями, зазначеними в заяві ОСОБА_1

Суд, вивчивши доводи скарги та співставивши їх із вимогами закону, виходить з наступного.

Нормативне врегулювання процедури затримання особи у національному законодавстві закріплено у Кримінальному процесуальному кодексі України та Кодексі України про адміністративні правопорушення.

Так, відповідно ст. 106 КПК України (в редакції 1960 року) орган дізнання вправі затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі, лише при наявності однієї з таких підстав: коли цю особу застали при вчиненні злочину або безпосередньо після його вчинення; коли очевидці, в тому числі й потерпілі, прямо вкажуть на дану особу, що саме вона вчинила злочин; коли на підозрюваному або на його одягу, при ньому або в його житлі буде виявлено явні сліди злочину.

Згідно із ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) слідчий вправі затримати і допитати особу, підозрювану у вчинені злочину, за підставами і в порядку, передбаченими статтями 106, 106-1 і 107 цього Кодексу.

Однак при розгляді скарги не було встановлено будь-яких об'єктивних даних, які б свідчили про затримання ОСОБА_1 за підозрою в причетності до скоєння злочину. Відповідно ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно ст. 260 КУпАП у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов'язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов у справах про адміністративні правопорушення допускається адміністративне затримання особи.

Згідно із ст. 267 КУпАП адміністративне затримання може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, або до суду.

Статтею 261 КУпАП визначено, що про адміністративне затримання складається протокол, в якому зазначаються: дата і місце його складення; посада, прізвище, імя та по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу затриманого; час і мотиви затримання. Протокол підписується посадовою особою, яка його склала, і затриманим. У разі відмовлення затриманого від підписання протоколу в ньому робиться запис про це. Про місце перебування особи, затриманої за вчинення адміністративного правопорушення, негайно повідомляються її родичі.

Виходячи із наведеної норми закону, адміністративне затримання складається в короткочасному обмеженні свободи правопорушників і пов'язане із примусовим утриманням їх протягом встановленого законом часу у спеціальних приміщеннях органів внутрішніх справ. При цьому, поряд з тим, що протокол про адміністративне затримання може слугувати джерелом доказу у справі про адміністративне правопорушення, однією з його головних функцій є забезпечення перевірки обґрунтованості та законності адміністративного затримання громадян.

Згідно із ст. 262 КУпАП адміністративне затримання провадиться органами внутрішніх справ, в тому числі при прояві неповаги до суду.

В даному випадку, як встановлено та указано в рішенні Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «ОСОБА_1 проти України № 2», що 23 липня 2009 року секретарем Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у звязку із надходженням листів, в яких містилися образливі зауваження на адресу суддів, було складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначалось, що заявник висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Цього ж дня районний суд провів засідання, вивчивши матеріали справи і заслухавши ОСОБА_1, та призначив стаціонарну судово-психіатричну експертизу у відділенні судово-психіатричних експертиз Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні.

Із зали засідань міліція доправила ОСОБА_1 до Красногвардійського РВ УМВС України м. Дніпропетровська, де він знаходився близько трьох годин, потім його доправили до психіатричної лікарні.

4 серпня 2009 року голова Красногвардійського суду надав міліції вказівки зібрати відомості про особу заявника, які були необхідні психіатричній лікарні для встановлення стану його психічного здоровя. Міліції надано вказівки, зокрема, зібрати усі документи, повязані із психіатричним лікуванням або медикаментозною терапією заявника, а також характеристики на нього від його родичів, сусідів та колег.

6 серпня 2009 року місцева поліклініка повідомила міліцію, що заявник не проходив психіатричного лікування та не перебуває під психіатричним спостереженням. 2 вересня 2009 року Красногвардійський суд надіслав міліції вказівки забезпечити явку заявника для проведення стаціонарного судово-психіатричного обстеження.

14 вересня 2009 року міліція знову доправила ОСОБА_1 до психіатричної лікарні. Обставини цього затримання невідомі.

Дану обставину стосовно доправлення міліцією ОСОБА_1 до психіатричної лікарні 14 вересня 2009 року та його затримання саме у межах процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення було чітко встановлено пунктом 18 рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «ОСОБА_1 проти України (№ 2)».

Наведеним вище рішенням Європейського суду з прав людини було оголошено прийнятними скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, постановлено порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, порушення 8 Конвенції, стягнуто із держави - відповідача на користь ОСОБА_1 суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: (i) 5000 (пять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди; та (ii) 120 (сто двадцять) євро компенсації судових та інших витрат.

Цим обставинам дана оцінка в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та постановою від 30.10.17 цього суду у справі № 201/14962/17 було визнано незаконним його затримання міліцією 14.09.09. Крім того, наведеним вище Рішенням ЄСПЛ від 26.02.15 у справі «ОСОБА_1 проти України (№ 2)» визнано таким, що порушує п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, наступне затримання заявника у психіатричному закладі з 14.09.09 по 08.10.09. В обох зазначених судових рішеннях встановлений причинний зв'язок між цими затриманнями та безперервність позбавлення ними заявника свободи.

Чинне на час виникнення зазначених правовідносин законодавство, передбачало максимальну тривалість затримання особи, яка звинувачена у адмінправопорушенні, в 3 години. Тим самим законодавством передбачений максимальний строк позбавлення волі особи, яка визнана винною в адмінправопорушенні, 15 діб.

Встановлене вказаними судовими рішеннями позбавлення свободи заявника тривало без перерви з приблизно 17 години 14.09.09 по приблизно 13 годину 08.10.09, що складає 596 годин, тобто перевищує передбачений законом максимум у майже 200 разів, а саме - у 198,7 разів. За законом затримання заявника 14.09.09 мало закінчитися того ж дня.

За ознакою тривалості, законне затримання заявника мало закінчитися у 17 годин 29.09.09, але тривало ще 9 діб.

Встановлені у рішенні ЄСПЛ від 26.02.15 у справі «ОСОБА_1 проти України (№ 2)» вади законодавства України не можуть бути виправданням такого, оскільки стосовно строків позбавлення волі є чіткі та однозначні вимоги національного законодавства, а за ст.53 Конвенції про захист прав людини та основних свобод ніщо в ній, а отже і в рішеннях ЄСПЛ, не може тлумачитися таким, що обмежує гарантовані національним законом права людини.

У судовому засіданні не було спростовано встановлених судом обставин тримання заявника в умовах позбавлення волі в психіатричному закладі, не надано суду доказів, які б спростовували доводів заявника, у звязку з чим скарга підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 29 Конституції України, ст. 267 КУпАП, суд, -

постановив:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним перевищення строку безперервного позбавлення ОСОБА_1 свободи з 17 години 14.09.09 по 13 годину 08.10.09, що в 200 разів більше максимального для адміністративного затримання, та на 9 діб більше максимального для адміністративного арешту.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку в десятиденний строк з дня її проголошення.

Суддя С.С. Федоріщев