ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
справа № 200/1614/18
провадження № 3/201/735/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року м. Дніпро

Суддя Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Федоріщев С.С., розглянувши адміністративний матеріал, що надійшов з Регіонального представництва Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в Дніпропетровській області через Апеляційний суд Дніпропетровської області відносно:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, зареєстрована та мешкає за адресою: м. Дніпро, вул. Павелецька, буд. 137, працює керівником апарату Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

за ч.2 ст.212-3 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

23 січня 2018 року провідним спеціалістом відділу забезпечення діяльності регіональних представництв Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення про вчинення керівником апарату Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.212-3 КУпАП України. 01.02.2018 даний протокол було направлено до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду по суті (а.с.17), з якого він був спрямований до Апеляційного суду Дніпропетровської області для визначення підсудності 08.02.2018 (а.с.19). Постановою судді Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.02.2018 було визначено підсудність даної справи Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська, куди він поступив 20.02.2018.

Відповідно до цього протоколу ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що вона 29 листопада 2017 року надала відповідь за вих.№5/614/2017 на інформаційний запит ОСОБА_3 щодо штатного розпису Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська станом на 01 листопада 2017 року, яка за своєю суттю не відповідає запиту цього громадянина, тобто фактично не надала запитувану інформацію, оскільки запитувані документи надані не були, про порядок їх отримання заявника повідомлено не було, також не було розяснено про існування/відсутність такого документа як «штатний розпис Бабушкінського районного суду», чим порушила вимоги п.6 ст.14 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Крім того, цю відповідь вона надала із запізненням в один день на шостий день після реєстрації запиту, в той час як відповідно до ч.1 ст.20 вказаного Закону, така відповідь мала буди надана заявнику у пятиденний строк, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.2 ст.212-3 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину не визнала, надала до суду письмові пояснення щодо притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.212-3 КУпАП. Додатково пояснила, що відповідно до вимог Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді АРК та Вищому спеціалізованому суді з розгляду цивільних і кримінальних справ, вся кореспонденція підлягає реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду, передача якої на розгляд керівництву забезпечується службою діловодства невідкладно або наступного робочого дня, якщо документи надійшли у неробочий час, та після вивчення накладається резолюція керівництва із зазначенням виконавця, після чого документи з резолюцією передаються до вхідної канцелярії для внесення інформації до автоматизованої системи документообігу суду та передачі в роботу визначеному виконавцю. Оскільки вона отримала запит ОСОБА_3 28 листопада 2017 року для виконання, що підтверджується її підписом у журналі вхідної кореспонденції, вона наступного ж дня підготувала відповідь та направила її заявнику. Прохала закрити відносно неї справу про адміністративне правопорушення за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 212-3 КУпАП.

Суд, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд зобовязаний повно, всебічно та обєктивно зясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Відповідно до ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім'я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обовязок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно з ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори», від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов'язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, від 04.11.1950 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgment of 2 September 1998. Reports. 1998 VI. представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення, і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу.

Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно здобутих доказів.

Відповідно до вимог ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Судом встановлено, що 21.11.2017 на електронну адресу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов інформаційний запит ОСОБА_3, в якому він просив надати йому штатний розклад суду станом на 01 листопада 2017 року (а.с.7). На цей запит заявнику було надано відповідь від 29.11.2017 №5/614/2017, в якій було перераховано усіх суддів даного суду та надано список помічників суддів, також було зазначено, що надати інформацію про нараховану /виплачену заробітну плату та додаткові виплати суддям та помічникам можливості немає, оскільки Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська не є розпорядником запитуваної інформації. Відповідно до наказу №15 від 21.03.2017 по Бабушкінському районному суду м. Дніпропетровська, відповідальним за організацію доступу до публічної інформації, що знаходиться у володінні суду, призначено спеціаліста ОСОБА_4, відповідальною за опрацювання, систематизацію, аналіз та ведення обліку запитів на отримання публічної інформації призначено спеціаліста ОСОБА_5. В даному випадку, відповідь на інформаційний запит ОСОБА_3 підготовлено керівником апарату суду ОСОБА_1, яка, відповідно до журналу про отримання вхідної кореспонденції для виконання, отримала цей інформаційний запит на опрацювання 28.11.2017. Згадана відповідь на зазначений інформаційний запит за №5/614/2017 від 29.11.2017 підписана головою цього суду ОСОБА_6 (а.с.8)

Аналізуючи надані докази у їх сукупності та взаємному звязку між ними, з увагою на їх належність, допустимість та достатність, слід враховувати такі законодавчі приписи:

Відповідальність за ч. 2 ст. 212-3 КУпАП настає у разі порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме: необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, ненадання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання недостовірної інформації.

Стаття 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлює, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків;

4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Разом з тим, п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону України про судоустрій і статус суддів встановлює, що місцевий суд, як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами представляє його голова.

Таким чином, в силу зазначених законодавчих норм та внутрішнього наказу №15 від 21.03.2017, керівник апарату суду ОСОБА_1, не тільки не є розпорядником публічної інформації, але й навіть не є особою, відповідальною за організацію доступу до публічної інформації, що знаходиться у володінні суду та за опрацювання інформаційних запитів. З цього слід дійти висновку про те, що в даному випадку, при підготовці відповіді на інформаційний запит ОСОБА_3, вона виконувала суто технічні функції з підготовки проекту цієї відповіді та її роздруківці. Остаточне рішення щодо змісту даної відповіді на інформаційний запит ОСОБА_3 приймалося особою, яка її підписала - головою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, на якого, в силу зазначених законодавчих норм, покладені повноваження щодо представництва цього суду у зносинах, зокрема, із фізичними особами. До того ж проект зазначеної відповіді нею підготовлено на підпис голові суду на наступний день після того, як вона отримала згаданий інформаційний запит на виконання 29.11.2017, тобто жодних зволікань із підготовкою проекту відповіді з її боку допущено не було.

За таких обставин, дії ОСОБА_1 не утворюють складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.212-3 КУпАП, оскільки вона не є субєктом даного адміністративного правопорушення, та її вини у несвоєчасному направленні відповіді на інформаційний запит ОСОБА_3, немає.

Такий висновок випливає й наступного.

ЄСПЛ притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.10.2010 року № 23-рп/2010 зазначив (п. 4), що Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер; обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Таким чином, при вирішенні даної справи суд виходить з принципу презумпції невинуватості особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, та виходить з того, що згідно з вимогами п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ч. 62 Конституції України, ст. ст. 7, 9, 10, 11, ст. ст. 247, 283-285, 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, - закрити на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.212-3 КУпАП.

У відповідність до ч.2 ст.294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною пятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу, до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська.

Суддя