Справа № 559/95/18
Номер провадження 3/559/48/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2018 року Cуддя Дубенського міськрайонного суду Рівненської області Ходак С.К. розглянувши матеріали, які надійшли від Дубенського ВП ГУНП України в Рівненській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, не працюючого, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, за ст. 130 КУпАП, роз'яснивши ст. 268 КУпАП-

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_2 10.01.2018 року о 22 год. 45 хв. в с.Стара Миколаївка, Дубенського району керував двоколісним механічним транспортним засобом «Хонда» з явними ознаками алкогольного спяніння (тремтіння рук, нестійка хода, признання водія на вживання алкоголю). Відмовився пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного спяніння. Чим порушив вимоги 2.5 ПДР України.

Посадовою особою, якою складено протокол серії БР №050034 від 10.01.2018 року дії ОСОБА_2 кваліфіковано за статтею 130 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_2 вину не визнав, пояснив, що не погоджується з діями працівника поліції, оскільки він хотів пройти медичний огляд на місці зупинки транспортного засобу, однак інспектор пояснив, що в нього відсутній прилад, тому необхідно їхати в медичний заклад, в який заклад не розяснив. Була ніч, він перелякався, тому написав, що відмовляється їхати. Протокол підписував незаповнений, копія протоколу йому не вручалася, не відмовлявся отримати протокол. Лише після отримання повістки про виклик до суду йому стало відомо про оформлення матеріалів за ст. 130 КУпАП.,

Вислухавши всіх учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суддя приходить до наступного.

17 липня 1997 року Верховна Рада України ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства України, і підлягає застосуванню нарівні з національним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

В контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (Заява N 7460/03) правопорушення, яке розглядаються, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібермон проти Франції», Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обовязковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

Згідно ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може гуртуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно зі ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності з законом.

За правилами ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, у даному випадку, передбаченого ст. 130 КУпАП, у числі інших визначених законом обставин, зобов'язаний з'ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, чи є особа винною у його вчиненні та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Із змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом з явними признаками алкогольного спяніння, а саме тремтіння рук, нестійка хода, признання водія на вживання алкоголю. Від проходження медичного огляду в установленому законом порядку на виявлення стану алкогольного спяніння відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України.

Відповідно до диспозиції ст. 130 КупАП встановлена адміністративна відповідальність не тільки за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп'яніння, а й за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

У відповідності до п. 6 Постанови КМ України «Про затвердження Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» від 17 грудня 2008 р. N 1103 водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров'я у відповідності до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції затвердженої Наказом МВС України 09.11.2015 № 1452/735, Зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 р. за № 1413/27858.

Разом з тим, відповідно до ст.266 КУпАП огляд водія на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння проводиться з використанням спеціальних технічних засобів поліцейським у присутності двох свідків.

У разі незгоди воді на проведення зазначеного огляду поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров'я.

Форма направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, наведена в додатку 1 до цієї Інструкції.

З метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров'я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров'я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.

Таким чином, законодавством передбачений порядок направлення водія на огляд, форма цього направлення. Належним і допустимим доказом відмови водія від проходження огляду на стан сп'яніння є направлення водія на огляд (Додаток 1 до Наказу МВС України 09.11.2015 № 1452/735В).

Так, в доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні ним правопорушення за ст. 130 КУпАП, інспектором до протоколу про адміністративне правопорушення додано лише пояснення свідків, направлення водія на огляд до медичного закладу в матеріалах справи відсутнє.

Окрім того, відповідно до п.3 Порядку КМУ огляд проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ і Держспоживстандартом, лікарем закладу охорони здоров'я.

Згідно до п.6 Порядку КМУ та п.7 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп'яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такій огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров'я.

Із аналізу наведених вимог законодавчих актів слід зробити висновок, що огляд на визначення перебування особи, яка керує транспортним засобом, в стані алкогольного сп'яніння має бути проведеним поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом, виключно в присутності двох свідків, і тільки у разі відмови особи від проходження такого огляду або незгоди із результатами такого огляду, лікарем закладу охорони здоров'я.

Як встановлено судом, у протоколі не зазначено про пропозицію ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп'яніння на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, а зазначено одразу про відмову від проходження огляду.

Так, наказом №33 від 01.03.2010 , зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 березня 2010 р. за № 262/17557 «Про затвердження Переліку технічних засобів, що використовуються в підрозділах Державтоінспекції МВС для виявлення та фіксування порушень правил дорожнього руху» передбачено перелік спеціальних технічних засобів для проведення огляду водіїв транспортних засобів з метою виявлення стану алкогольного сп'яніння.

У матеріалах відсутня будь-яка інформація про фактичну наявність у працівників поліції будь-якого спеціального технічного засобу для проведення огляду водіїв транспортних засобів з метою виявлення стану алкогольного сп'яніння, що підтвердив в судовому засіданні ОСОБА_1

З урахуванням рішення ЄСПЛ у справах «Malofeyeva v. Russia» та «Karelin v. Russia» суд зазначає, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом, суд приходить до висновку, що процедура проведення огляду на стан спяніння ОСОБА_1, була порушена.

Окрім того, відповідно до ст.254 КУпАП, слідує, що протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, одни з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом МЮУ 12.03.2016 № 672/5, не допускаються закреслення чи виправлення відомостей, що заносяться до протоколу, а також внесення додаткових записів після того, як протокол про адміністративні правопорушення підписаний особою, щодо якої він складений. А тому всі внесені зміни в протокол про адміністративне правопорушення повинні бути обумовлені з особою щодо якої такий протокол складений та вносятся після погодження з особою, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення

Підставою для розгляду справи про адміністративне правопорушення та вирішення питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності є протокол про адміністративне правопорушення. Відповідно до ст.251 Кодексу України про адміністративні правопорушення протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Невідповідність протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону перешкоджає постановленню у справі законного й обґрунтованого судового рішення.

За змістом пункту 9 розділу ІІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.11.2015 № 1376, зареєстрованої Міністерством юстиції України від 01.12.2015 року за № 1496/27941 (далі - Інструкція), при складанні протоколу про адміністративне правопорушення в ньому зазначаються, зокрема у графі «дата, час, місце вчинення і суть учиненого адміністративного правопорушення» - суть адміністративного правопорушення (повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП, за якою складено протокол).

Як вбачається із протоколу, всі графи протоколу заповнені інспектором ручкою синього кольору, а інформація про свідка ОСОБА_3 внесена інспектором іншою ручкою - чорного кольору, що ставить під сумнів, коли внесені були ці відомості. В матеріалах справи та в протоколі відсутні відомості про те, що один із екземплярів протоколу вручений ОСОБА_1 та відсутня відмітка про його відмову в отриманні., що підтверджує покази останнього, дані в судовому засіданні.

Окрім того, суд звертає увагу, на те, що у протоколі від 10.01.2018 року серії БР №050034 нормативним актом, який передбачає відповідальність за дії, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 зазначено статтю 130 КУпАП, при цьому якою саме частиною указаної статті передбачена відповідальність за такі дії, посадовою особою, якою складено протокол, не визнасено. Проте, це має суттєве значення для розгляду і вирішення справи по суті, оскільки чинна редакція статті 130 КУпАП складається із шести частин, кожна з яких передбачає самостійний склад адміністративного правопорушення і за кожне з яких передбачено різні види адміністративного стягнення.

Тому, суд, враховуючи положення ст. 62 Конституції України, згідно якої усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, не приймає протокол №БР050034 від 10.01.2018 як належний та допустимий доказ, що підтверджує вину ОСОБА_4 у вчиненні порушення п. 2.5.Правил дорожнього руху.

Таким чином, оскільки будь-яких належних, допустимих доказів вини ОСОБА_1 суду не надано, враховуючи, що працівником поліції було допущено ряд порушень вимог ст. ст. 254, ст. 266 КУпАП та Інструкції №1452/735, слід вважати, що відсутнє порушення ОСОБА_1 вимог п.2.5 ПДР України, тому в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

У відповідності до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження по справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог п.1 ст.247 КУпАП не може бути почато, а почате підлягає закриттю в тому разі якщо, відсутня подія або склад адміністративного правопорушення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожна особа має право на справедливий суд.

Таким чином, судом безспірно встановлено, що у адміністративній справі відсутні належні докази, які б свідчили про винність ОСОБА_1, у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення, оскільки у справах про адміністративні правопорушення головним доказом є протокол, а в даній справі, протокол не може бути визнаний допустимим доказом, працівником поліції було допущено ряд порушень вимог ст. ст. 254, ст. 266 КУпАП та Інструкції №1452/735 при оформленні матеріалів справи, а можливості здобути інші докази винності особи вичерпані. За таких обставин, суд вважає винність особи, яка притягується до адміністративної відповідальності недоведеною, а тому провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1, підлягає закриттю у відповідності до вимог п.1 ст.247 КУпАП.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, якщо, зокрема відсутній склад адміністративного правопорушення.

Керуючись ч.1 ст. 130, ст.ст. 247, 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити за відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів до Апеляційного суду Рівненської області через Дубенський міськрайонний суд.

Суддя: