Ухвала

Іменем України

29 січня 2018 р.

м. Київ

Справа № 752/6300/16-п

Провадження № 51-2234 ска 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (друга палата):

головуючого - Могильного О. П.,

суддів: Наставного В. В., Марчука О. П.

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року,

встановив:

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року зазначену постанову районного суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 порушує питання про перевірку вказаних судових рішень в касаційному порядку.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний розгляд справи у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини першої статті 129 Конституції України).

Встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).

У Кодексі України про адміністративні правопорушення встановлено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності може бути оскаржена до апеляційного суду; постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає (частина друга, десята статті 294).

Таким чином, обмеження права на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції у справах про адміністративні правопорушення, встановлені у статті 294 цього Кодексу відповідає основним засадам судочинства, що визначені Конституцією України, є пропорційним та обґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене, постанова Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року та постанова Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, п. 1 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

МогильнийО. П. Наставний В. В. Марчук О. П.