Код суду 233 № 233/211/18

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року м.Костянтинівка

Суддя Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області Стадченко О.В., розглянувши протокол про адміністративне правопорушення, який надійшов з військової комендатури м. Костянтинівки Донецької області про притягнення до адміністративної відповідальності:
ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Бурчак Михайлівського району Запорізької області, громадянина України, який знаходиться на дійсній військовій службі в/ч НОМЕР_1 , має військове звання старший солдат та займає посаду старшого механіка водія 4-го розрахунку 2-го гаубичного самохідного-артилерійського взводу 3 гаубичної самохідно- артилерійської батареї, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
- за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, -
В С Т А Н О В И В:
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення ДНК №0049 від 16 січня 2018 року, військовослужбовець військової служби за контрактом старший солдат ОСОБА_1 15 січня 2018 року о 23 години 00 хвилин був затриманий військовим комендантом військової комендатури м.Костянтинівка підполковником ОСОБА_2 у зв`язку з перебуванням на території військової частини НОМЕР_1 поблизу АДРЕСА_2 в нетверезому стані, згідно висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції КЛПУ «Міський наркологічний диспансер м.Костянтинівки» № 14 від 16 січня 2018 року 2,0 % проміле. Внаслідок особистої недисциплінованості та безвідповідальності старший солдат ОСОБА_1 , своїми умисними діями, усвідомлюючи їх характер, порушуючи військову дисципліну, завідомо знаючи про відповідальність, порушив імперативні вимоги статей 9,11, 16, 49, 241 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст.172-20 КУпАП, тобто в умовах особливого періоду.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд протоколу про адміністративне правопорушення у його відсутність.
Суддя, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, приходить до таких висновків.
Згідно ч. 1ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Склад правопорушення - це сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення і є підставою для притягнення суб`єкта правопорушення до юридичної відповідальності.
Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановленим законом.
Згідно диспозиції частини 1 ст. 172-20 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за такі протиправні дії: розпивання алкогольних, слабоалкогольних напоїв або вживання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів на території військових частин, військових об`єктів, або поява таких осіб на території військової частини в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, або виконання ними обов`язків військової служби в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, а також відмова таких осіб від проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Частина 3 ст. 172-20 КУпАП передбачає настання адміністративної відповідальності за вчинення дій передбачених частинами першою або другою цієї статті, вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за такі самі порушення, або в умовах особливого періоду.
Диспозиція частини 3 ст. 172-20 КУпАП має банкетний характер, тобто для розкриття змісту поняття «вчинення правопорушення в умовах особливого періоду» відсилає до нормативно - правових актів, які розкривають визначають поняття особливого періоду, строків його дії та припинення, територію поширення, тощо.
Так, статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» міститься аналогічне визначення, відповідно до якого особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Частиною 5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Часткову мобілізацію в Україні було оголошено та проведено у декілька етапів.
Зокрема, останнім указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 №15/2015 починаючи з 20 січня 2015 року у три черги протягом 210 діб по 17 серпня 2015 року.
Аналізуючи вищевикладене і проводячи правовий аналіз норм зазначених вище Законів, вважаю, що оскільки чіткого визначення строку припинення особливого періоду немає, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.
Отже, оскільки вищевказаним указом Президента України мобілізація, як комплекс відповідних заходів, зі сторони держави оголошувалась не безстроково, а була обмеженою у часі, а також у зв`язку з тим що воєнний стан в Україні не вводився, приходжу до висновку, що дія особливого періоду в Україні припинена 17 серпня 2015 року і поновлена не була.
В статті 58 Конституції України зазначено, про те, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Відповідно до ст. 62 Конституції України вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.
В рішенні Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 зазначено, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосованій практиці і неминуче призводить до сваволі… Принцип правової визначеності означає, що "обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки".
Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
В статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом.
Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини «закон, який встановлює кримінальне правопорушення», повинен відповідати певним стандартам ясності та зрозумілості». Це положення стосується будь-якої ситуації, щодо якої застосовується положення Конвенції «встановлено законом».
Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства» (Hashman and Harrup v. the United Kingdom) від 25 листопада 1999 року, Суд вказав, що однією з вимог, яка випливає зі словосполучення «встановлений законом», є передбачуваність. Норму не можна вважати «законом», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях.
У справі «Реквеньї проти Угорщини» (рішення від 20 травня 1999 р.), Суд також зазначив, що норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає громадянинові змогу керуватися цією нормою у своїх діях.
Отже, виходячи з вищевикладеного, вважаю що притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно здійснюватися на основі суворого додержання законності і не може ґрунтуватися на загальновідомих фактах, які не мають чіткого визначення в законі, оскільки це неминуче призведе до свавілля і тотального порушення прав і свобод людини і громадянина в України.
У зв`язку з чим вважаю, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений саме ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, однак вбачаються ознаки адміністративного правопорушення передбаченого частиною 1 ст. 172-20 КУпАП, але за цим адміністративним правопорушенням він до відповідальності не притягується.
При цьому, суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену в протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, протокол про адміністративне правопорушення №ДНК-0049 від 16 січня 2018 року складений і підписаний офіцером організації охорони, патрульно постової служби, розшуку військової комендатури м.Костянтинівка молодшим лейтенантом ОСОБА_3 .

Статтею 255 КУпАП передбачений вичерпний перелік осіб, які мають право складати протоколи про адміністративні правопорушення.

Особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, а саме офіцер організації охорони, патрульно постової служби, розшуку до осіб, які перелічені в ст.255 КУпАП не входить, а отже він позбавлений права складати протоколи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст.247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Тож, враховуючи вищевикладене, приходжу до висновку про необхідність закриття провадження по справі відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 172-20 КУпАП.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 256, 276, 283 КУпАП, суддя, -
П О С Т А Н О В И В:
Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3ст. 172-20 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
На постанову може бути подана апеляційна скарга особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 КУпАП протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області.

Суддя: О.В. Стадченко