Провадження № 33/810/56/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Луганського апеляційного суду Руденко В.В., розглянувши «10» грудня 2018 року у відкритому судовому засіданні в приміщенні Луганського апеляційного суду у місті Сєвєродонецьк Луганської області апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 листопада 2018 року, якою:

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, інн. НОМЕР_1, п/в НОМЕР_3 від 02 квітня 2009 ВРЕВ м.Сєвєродонецьк, офіційно не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 гривень, без конфіскації транспортного засобу,-

В С Т А Н О В И В :

Оскаржуваною постановою ОСОБА_3 визнаний винним у тому, що він 01 жовтня 2018 року о 16.00 годині на вулиці Єгорова у м. Сєвєродонецьк Луганської області здійснював провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезенням пасажирів на транспортному засобі «DAEWOO Espero», державний номерний знак НОМЕР_2, власником якого є ОСОБА_4, без державної реєстрації, як суб'єкта господарювання та одержання ліцензії на даний вид господарювання.

На вказану постанову адвокатом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подана апеляційна скарга, в якій порушується питання про скасування постанови суду та про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування своїх доводів захисник зазначає, що при розгляді даної справи суд не врахував положення ч.1 ст.164 КУпАП, де зазначено, що істотною ознакою адміністративного правопорушенні, є не тільки факт надання послуг за винагороду, а систематичний характер таких дій, їх самостійний та ініціативний характер, що і становить суть господарської діяльності. Зазначає, що у протоколі ІІ №0007195 від 01.10.2018 року, при викладені обставин вчинення правопорушення не відображено факти, що підтверджують здійснення систематичної господарської діяльності, не з'ясовано кому конкретно, коли саме та яку плату ОСОБА_3 надавав послуги з перевезення.

Також захисник вказує, що матеріали справи свідчать про те, що на момент складання протоколу пасажири в салоні автомобілю ОСОБА_3 були відсутні, свідки не зазначені і не допитані, особи, яким ОСОБА_3 ніби надавав послуги таксі, не встановлені. Само по собі знаходження на автомобілі знаку «таксі» не є доказом здійснення ним відповідної господарської діяльності, враховуючи, що невстановлені факти надання незаконних послуг таксі.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили, що згідно з ч.6 ст.294 КУпАП не перешкоджає апеляційному розгляду.

Відповідно до положень статті 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948р. та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950р., ратифікованою Україною 17.97.1997р. передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Апеляційний суд наголошує, що правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Так, згідно п.4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст.252 КУпАП орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

При цьому положеннями статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи своє рішення про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, а саме у провадженні господарської діяльності без державної реєстрації як суб'єкта господарювання, суд першої інстанції послався на наявні у справі, досліджені та наведені у постанові письмові докази, а саме: на протокол про адміністративне правопорушення серії ІІ № 0007195 від 01.10.2018 року; копію посвідчення водія на ім'я ОСОБА_6; копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; фото таблицю, на якій зображено автомобіль «DAEWOO Espero», державний номерний знак НОМЕР_2, на якому закріплений ліхтар для такси «шашки».

Між тим, з такими висновками суду не може погодитись суд апеляційної інстанції виходячи з наступного.

За змістом ч.1 ст.164 КУпАП законодавцем встановлена відповідальність за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб'єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування, а так само без одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).

Відповідно до ст.3 Господарського кодексу України:

1. Під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

2. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Суб'єктами господарювання, згідно зі статтею 55 цього Кодексу визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

За змістом статті 1 Закону України «Про підприємництво» від 7 лютого 1991 року N 698-XII, з наступними змінами, підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Натомість, надані суду та досліджені під час судового розгляду письмові докази у їх сукупності не свідчать про те, що ОСОБА_3 здійснював господарську діяльність, а саме систематично надавав чи взагалі надавав послуги «таксі» з перевезення пасажирів на автотранспортному засобі «DAEWOO Espero», державний номерний знак НОМЕР_2, тобто надавав послуги вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Як зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення II №0007195 від 01 жовтня 2018 року (а.с.1), складеного відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст.164 КУпАП, він проваджував господарську діяльність в режимі таксі без реєстрації, як суб'єкт господарювання, та без одержання ліцензії. Однак з наведених у протоколі пояснень самого ОСОБА_3 вбачається, що він заперечував факт здійснення перевезень пасажирів з отриманням від них платні, а ліхтар «таксі» стояв на даху автомобіля у рекламних цілях.

Між тим, посадовими особами, якими було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.164 КУпАП, не спростовані ці покази ОСОБА_3, не зібрано та суду не надано переконливих доказів, які б підтверджували здійснення ОСОБА_3 систематичної господарської діяльності з надання послуг «таксі» по перевезенню пасажирів, не з'ясовано кому конкретно, коли саме та за яку плату ОСОБА_3 надавав послуги з перевезення, про що слушно зазначається в апеляційній скарзі захисника. Самі матеріали справи свідчать про те, що на момент складання протоколу пасажири в салоні автомобілю ОСОБА_3 були відсутні; свідки, як-то передбачено ст.256 КУпАП, не зазначені і не допитані, а особи, яким ОСОБА_3 ніби надавав послуги таксі, не встановлені. Само по собі знаходження на автомобілі знаку «таксі» не є доказом здійснення ним відповідної господарської діяльності.

Отже, посилання в протоколі про адміністративне правопорушення на порушення ОСОБА_3 норм закону, що регулюють заняття господарською діяльністю, а саме положень ст.ст.19,58 Господарського Кодексу України, є безпідставним та бездоказовим.

Цим обставинам суд першої інстанції не надав належної оцінки і побудував свої висновки про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, на припущеннях та за відсутності належних доказів.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов'язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.

Крім того, у п.21 свого рішення у справі «Надточий проти України від 15 травня 2008 року» ЄСПЛ зазначив, що українське правительство визнало кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ.

Аналіз зібраних у справі та перевірених апеляційним судом доказів свідчить про безпідставність висновків суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, та не вбачає в його діях події і складу вказаного адміністративного правопорушення.

Підсумовуючи вищенаведене апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, та його висновки про винність особи у вчиненні адміністративного правопорушення не ґрунтується на належних доказах.

За таких обставин апеляційна скарга захисника ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а постанова судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 листопада 2018 року, якою ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, підлягає скасуванню, із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв'язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.247, ст.294 КУпАП,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 листопада 2018 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.164 КУпАП - скасувати, а провадження в справі закрити за відсутності в діях ОСОБА_3 події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя: