Справа №579/1340/17 Головуючий у суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 33/788/18/18 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2018 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. ,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення № 579/1340/17 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Кролевецького районного суду Сумської області від 13 листопада 2017 року, якою на

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2

за ч.1 ст.130 КУпАП накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3

захисника адвоката ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді у звязку з відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки не було враховано його бажання пройти медичний огляд у лікарні, йому не вручили другий екземпляр протоколу, свідків при складанні протоколу були відсутні, матеріали справи не містять акту про його відмову від проходження огляду на стан алкогольного спяніння, він не був відсторонений від керування автомобілем, а транспортний засіб не був заблокований та направлений на штрафний майданчик згідно вимог ст.ст.265-2 і 266 КУпАП. Крім того, згідно розстановки нарядів поліцейський, який складав протокол не мав права нести чергування в м. Буринь, свідки та поліцейський в суді не допитувалися.

Постановою судді Кролевецького районного суду Сумської області від 13.11.2017 ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 320 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді, ОСОБА_3 16.08.2017 о 08 год. 20 хв. на автодорозі «Конотоп-Азаричі» в районі залізничного переїзду керував автомобілем КАМАЗ 53229 н.з. ВМ3925АХ з ознаками алкогольного спяніння (запах алкоголю з ротової порожнини, почервоніння очей, тремтіння рук). Від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння в присутності двох свідків відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Вислухавши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_4, які підтримали апеляційну скаргу та просили скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити за відсутністю складу правопорушення, перевіривши матеріали даної справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст.245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії АП2 № 523011 від 16.08.2017, суддя суду першої інстанції дійшов висновку про те, що водій ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом з ознаками алкогольного спяніння (запах алкоголю з ротової порожнини, почервоніння очей, тремтіння рук), відмовився в присутності двох свідків від проходження огляду на стан спяніння в установленому порядку, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, як в суді першої інстанції, так і в ході апеляційного розгляду справи категорично заперечив та пояснив, що він керував службовим транспортним засобом ТОВ «Кролевецький комбікормовий завод», де працює водієм, виконуючи поставлену на роботі задачу, коли був зупинений працівниками поліції, які запропонували йому пройти огляд на стан алкогольного спяніння, хоча він правил дорожнього руху не порушував і ознак спяніння не мав. Вказані працівники поліції напередодні зупиняли його декілька разів і він проходив огляд за допомогою технічного засобу, який кожного разу показав негативний результат. У звязку з цим, не довіряючи працівникам поліції, він дійсно відмовився від проходження огляду на стан спяніння за допомогою технічного засобу, але наполягав на проходженні такого огляду у закладі охорони здоровя, на що йому було відмовлено.

Суддя суду першої інстанції не погодився з вказаними вище показаннями ОСОБА_3 і з правовою позицією його захисту та в обґрунтування висновків свого рішення поклав такі докази винуватості останнього, як:

- протокол про адміністративне правопорушення серії АП2 № 523011 від 16.08.2017 (а.с.1);

- письмові пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 16.08.2017 (а.с.5).

Крім того, у своїй постанові суддя суду першої інстанції послався на положення нормативно-правових актів як на правову підставу притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, зокрема на приписи п.2.5 ПДР України, ч.1 ст.130 і ст.ст.251, 254 і 256 КУпАП та п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію».

Разом з тим, висновки судді суду першої інстанції про винність ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, вказаних у постанові, не відповідають фактичним обставинам справи, належним чином не вмотивовані та не ґрунтуються на законі, а тому доводи апеляційної скарги про відсутність складу правопорушення заслуговують на увагу.

Так, адміністративна відповідальність особи, яка керує транспортним засобом, згідно диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП настає у разі, коли така особа відмовляється від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння.

Диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов'язки учасників дорожнього руху, в тому числі осіб, які керують транспортними засобами, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, та кореспондується в даному конкретному випадку з вимогами п.2.5 ПДР України (в редакції постанови КМУ № 161 від 22.03.2017), згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп'яніння.

Установленим порядком проходження медичного огляду, про який йдеться мова у п.2.5 ПДР, є визначена у ст.266 КУпАП, розділі ІХ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затверджена наказом МВС 07.11.2015 № 1395, зареєстрована в МЮ 10.11.2015 № 1408/27853), розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (затверджена спільним наказом МВС та МОЗ 09.11.2015 № 1452/735 та зареєстрована в МЮ 11.11.2015 за № 1413/27858) і п.п.3-8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (затверджений постановою КМУ 17.12.2008 № 1103, з послідуючими змінами), процедура направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного сп'яніння і безпосередньо порядок проведення такого огляду.

Згідно встановленої вказаним законодавством України процедури огляд водія на стан сп'яніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; з дотриманням інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу та фіксацією результатів на паперових та електронних носіях, якщо спеціальний технічний засіб має такі функції, у присутності 2-х свідків. Перед проведенням огляду на стан спяніння поліцейський інформує особу, яка підлягає огляду на стан спяніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу. Результати огляду зазначаються у відповідному акті. У разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп'яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров'я. Огляд осіб на стан сп'яніння здійснюється в закладах охорони здоров'я не пізніше 2-х годин з моменту встановлення підстав для його здійснення і проводиться в присутності поліцейського.

При цьому, слід зазначити, що огляд водія на стан спяніння проводиться виключно у разі, якщо у поліцейського є обєктивні та обґрунтовані підстави вважати, що водій перебуває у стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у відповідності з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС, а сама вимога поліцейських у будь-якому разі має бути законною і вмотивованою, тобто мати певні підстави неспростовного характеру, які б вказували на перебування особи в певному стані спяніння поза розумним сумнівом, а не бути надуманою, вигаданою чи перебільшеною.

З огляду на викладене, процедурі огляду на стан спяніння має передувати конкретна підстава, що дає право поліцейському як представнику органу державної влади вимагати від водія вчинення певних дій, передбачених законодавством України про адміністративні правопорушення, в даному випадку п.2.5 ПДР.

Зокрема, під час апеляційного розгляду справи було встановлено, що 16.08.2017 о 08 год. 20 хв. водій ТОВ «Кролевецький комбікормовий завод» ОСОБА_3 керував службовим автомобілем НОМЕР_1 і рухався у службових справах по автодорозі «Конотоп-Азаричі», коли в районі залізничного переїзду був зупинений працівниками поліції, які предявили йому вимогу пройти огляд на стан алкогольного спяніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою технічного приладу «Drager Alcotest 6810», на що ОСОБА_3 дійсно відмовився і що ніким із заінтересованих сторін не заперечується. В послідуючому у відношенні ОСОБА_3 був складений протокол про адміністративне правопорушення, копію якого останній відмовився отримувати. Після складання цього протоколі водій ОСОБА_3 продовжив керування вказаним вище транспортним засобом.

Зазначені обставини об'єктивно узгоджуються як з показаннями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, так і з іншими матеріалами справи.

Разом з тим, встановлення факту відмови ОСОБА_3 від проходження огляду на стан спяніння у закладі охорони здоровя має ключове значення, оскільки істотно впливає на висновок судді суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення.

Зазначені в постанові судді суду першої інстанції свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 неодноразово викликалися у встановленому законом порядку до апеляційного суду для надання свідчень безпосередньо в судовому засіданні щодо подій 16.08.2017, але в судове засідання так і не з'явилися.

Також у передбачений процесуальними нормами спосіб до апеляційного суду викликався і працівник поліції, який склав протокол про адміністративне правопорушення з метою усунення протиріч, що виникли.

Судом першої інстанції вказані особи допитані не були і зазначені протиріччя усунені не були. При цьому, показання ОСОБА_3 суддею суду першої інстанції частково були узяті до уваги, а частково навпаки розцінені як «обраний спосіб захисту з метою ухилення від адміністративної відповідальності», хоча забезпечення права на захист, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів є загальними (основними) принципами судочинства та є складовими основоположного принципу верховенства права.

На користь правової позиції ОСОБА_3 та його захисту свідчить той факт, що він як водій не був відсторонений від керування транспортним засобом працівником поліції як того вимагають ст.265-2 і ч.1 ст.266 КУпАП, а також відомчий наказ МВС № 77 від 26.02.2009, оскільки у останнього згідно протоколу були підстави вважати, що водій керує транспортним засобом «з ознаками алкогольного спяніння (запах алкоголю з ротової порожнини, почервоніння очей, тремтіння рук)»

При цьому, апеляційний суд враховує й те, що водій ОСОБА_3 зранку 16.08.2017 був допущений до керування службовим транспортним засобом КАМАЗ 53229 д.н.з. НОМЕР_2, який належить ТОВ «Кролевецький комбікормовий завод».

Підлягає врахуванню і та обставина, що працівник поліції, який склав протокол, згідно відомості з розстановки особового складу повинен був 16.08.2017 нести службу (чергування) за маршрутом м. Буринь, а не на автодорозі «Конотоп-Азаричі», де він фактично знаходися у цей час за невідомих обставин.

Вирішуючи питання про те, чи була з боку водія ОСОБА_3 як особи, яка керувала транспортним засобом, відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння або ні, апеляційний суд виходить із судової практики ЄСПЛ та закріпленому цим Судом у своїх чисельних рішеннях (п.31 по справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia); п.109 по справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova); п.53 по справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та п.19 по справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine) принципу правової визначеності, який є складовою принципу верховенства права і згідно якого «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку», а також у рішеннях Конституційного Суду України від 29.06.2010 та від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно яких «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз.3 п.п.3.1 п.3). «Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз.2 п.п.5.4 п.5).

В іншій справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom), рішення від 23.09.1998, п.54, ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а згідно ч.2 цієї норми Закону обовязок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, виходячи з аналізу норм вищевказаного законодавства України про адміністративні правопорушення, правової позиції Конституційного Суду України та усталеної практики ЄСПЛ, фактичних обставин справи, відмову водія ОСОБА_3 від огляду на стан сп'яніння в даному конкретному випадку, на думку апеляційного суду, не можна вважати як відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан спяніння, адміністративна відповідальність за яку передбачена диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП.

З огляду на це, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 з вказаних вище підстав є обґрунтованими і заслуговують на увагу, а рішення судді суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Крім того, не виклавши жодних мотивів на спростування доводів ОСОБА_3, обмежившись лише посиланнями на протокол про адміністративне правопорушення та письмові пояснення свідків без їх детального аналізу та правової оцінки з урахуванням всіх фактичних обставин справи, суддя суду першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року та національним законодавством України.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09.12.1994 у справі «ОСОБА_2 Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п.п.29-30).

Ігнорування суддею доречних аргументів сторін, в даному випадку ОСОБА_3 та його захисту, є грубим порушенням ст.6 Конвенції, практики Верховного Суду України і ЄСПЛ, внаслідок чого можна зробити висновок про те, що необґрунтованість і невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у звязку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів апеляційної скарги, оскільки процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, а у випадках, коли положення адміністративного законодавства не регулюють або неоднозначно регулюють питання судового провадження, то застосовуються основні засади (принципи) судочинства України, передбачені у ст.129 ОСОБА_7 України, розділі I Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах.

З огляду на викладене, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення як доказ винуватості ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення необхідно вважати недостатнім для прийняття законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення щодо накладення на останнього адміністративного стягнення за ч.1 ст.130 КУпАП через відсутність обєктивного взаємозвязку цього доказу як з безпосередніми показаннями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, так і з іншими дослідженими в апеляційному суду доказами, у їх сукупності.

При цьому, також слід враховувати, що у справі про адміністративне правопорушення протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (п.2.5 ПДР України і ч.1 ст.130 КУпАП).

У звязку з цим, у апеляційного суду маються розумні сумніви щодо компетентності особи, яка склала протокол про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_3, а також наявністю у цієї особи повноважень на його складання, оскільки працівник поліції, здійснюючи таку процесуальну дію і приймаючи таке рішення, знаходився не за визначеним місцем служби за невстановлених в судовому засіданні обставин.

Виходячи з практики ЄСПЛ (рішення від 25.04.2013 у справі «Еркапіч проти Хорватії» (Erkapic v. Croatia) з приводу дотримання національними судами під час розгляду справ п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, згідно якої «за відсутності суттєвих підстав для протилежного, поняття справедливого судового розгляду вимагає надавати більшого значення свідченням, наданими у суді, порівняно з протоколами допитів осіб на попередньому слідстві, оскільки останні являють собою, передусім, процес збору стороною обвинувачення інформації на підтримку своєї позиції», безпосередні показання ОСОБА_3 в судах першої та апеляційної інстанціях мають більше значення для визнання (чи невизнання) його винуватості у порушенні правил дорожнього руху, ніж письмові пояснення свідків, ще й викладених власноруч поліцейським.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, приходжу до переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було.

При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_3 будь-яких умисних дій, направлених на порушення п.2.5 ПДР України.

Відповідно до ст.8 ОСОБА_7 України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_7 є нормами прямої дії, а згідно ст.9 ОСОБА_7 чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_5 України, є частиною національного законодавства України.

Як передбачено ч.2 ст.62 ОСОБА_7 України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з прецедентною практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом» (рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), п.43 (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey)

Згідно правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню на підставі п.1 ст.247 КУпАП у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_8 складу адміністративного правопорушення, а справа на підставі п.3 ч.1 ст.284 КУпАП закриттю.

Керуючись ст.294 КУпАП України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову судді Кролевецького районного суду Сумської області від 13 листопада 2017 року відносно ОСОБА_3 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а провадження у справі закрити через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіОСОБА_2.