АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М.КИЄВА
Справа № 33/796/1108/2018 Суддя у першій інстанції: Рудик І.В.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП Головуючий у апеляційній інстанції: Фрич Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2018 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м.Києва Фрич Т.В., за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Голосіївського районного суду м.Києва від 06 лютого 2018 року щодо

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

за ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

в с т а н о в и л а:

Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Цією ж постановою стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір, що на день винесення постанови становить 352 грн. 40 коп.

Згідно постанови, 30.11.2017 року в м. Києві по вул. Деміївській, водій ОСОБА_4 керував автомобілем «SmartMC», д.н.з НОМЕР_1, з ознаками наркотичного сп'яніння, а саме: поведінка, що не відповідає обстановці, не реагування зіниць очей на світло, тремтіння пальців рук, від проходження огляду на стан сп"яніння, у встановленому законом порядку відмовився в присутності свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року та закрити провадження у справі за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України.

Також апелянт зазначає, що його зупинили безпідставно, та звертає увагу суду на те, що ним не було порушено правил дорожнього руху, що підтверджується відсутністю складання на нього будь-якого іншого протоколу про порушення правил дорожнього руху, а отже згідно до Закону України «Про Національну поліцію», працівники патрульної поліції не мали законного права зупиняти його транспортний засіб.

Крім того апелянт зазначає, що він невідкладно звернувся до медичного закладу, а саме 30.11.2017 року о 03 год. 15 хв., тобто, через годину після складання протоколу відносно нього до Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія», лікарі якої провівши необхідні медичні дослідження встановили, що ознак будь-якого сп'яніння в нього не було. Копію зазначеної довідки ним було надано до Управління патрульної поліції в м. Києві, працівники якого долучили її до матеріалів справи про адміністративне правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_4, його захисника які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, витребувавши додаткові докази, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи на обґрунтування апеляційної скарги вважаю, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності з ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

В розумінні ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративні правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення даної справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення та з оскаржуваної постанови, судом першої інстанції під час розгляду протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_4. дані вимоги закону належним чином не дотриманні, а тому висновок судді про порушення водієм ОСОБА_4 п. 2.5 ПДР України не відповідає фактичним обставинам справи.

Так, під час розгляду справи суд першої інстанції, підійшов формально до розгляду даного протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, та визнаючи винним ОСОБА_4 у вчиненні адміністративного правопорушення, не обґрунтував своїх висновків, лише послався на те, що вина ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення в повному обсязі доведена доказами, що містяться в матеріалах справи, що ставить під сумнів законність даної постанови. Як убачається з постанови суд першої інстанції проаналізував лише відеозапис «», з якого вбачається, що ОСОБА_4 відмовляється пройти огляд на стан сп'яніння при двох свідка, про те, не надав оцінки відеозаписам «», «», «» з яких убачається, що ОСОБА_4 після відмови від проходження огляду, наполягав, щоб інспектори поліції відвезли його до лікаря для проведення огляду, на що останні відмовилися, обґрунтувавши це тим, що вони вже почали складати протокол, тому вони не можуть його анулювати, так як для цього їм потрібно писати пояснення.

Відповідно до вимог ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно вимог ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» (Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgmentof 2 September 1998. Reports. 1998 VI), представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу. Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку та на підставі законно добутих доказів.

Враховуючи викладене, вважаю, що в справі про адміністративне правопорушення підлягає застосуванню положення ст.62 Конституції України про те, що винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Так, під час апеляційного розгляду ОСОБА_4. дав показання, що 30 листопада 2017 року його зупинили працівники поліції, по не зрозумілих йому причинах. Після чого звинуватили його в тому, що він перебуває в стані алкогольного сп'яніння, та запропонували йому проїхати до лікаря, на що він повідомив, що зателефонує захиснику, та після цього тільки поїде чи не поїде. Після розмови з захисником він одразу звернувся до інспекторів з вимогою завести його до лікаря-нарколога, на що інспектори поліції йому відмовили, обґрунтувавши тим, що вони вже склали протокол, та не будуть його анульовувати тому, що для цього їм потрібно писати пояснення, та ОСОБА_4 запропонували щоб він доводив свою не винуватість в суді. Після чого він сам поїхав до лікарні та пройшов огляд на стан наркотичного сп'яніння, на що надав довідку до поліції.

Вказані пояснення ОСОБА_4. підтверджуються відеозаписом з місця події /а.с. 22/, з якого вбачається, що дійсно було запропоновано ОСОБА_4 пройти огляд на стан наркотичного сп'яніння у лікаря-нарколога, але останній наполягав на тому, що йому потрібно зателефонувати захиснику та порадитися, що йому робити. Також з відеозапису вбачається, що ОСОБА_4 намагався додзвонитися до захисника, але останній не відповідав на дзвінки тому ОСОБА_4 відмовився від огляду в присутності свідків, про те, під час оформлення процедури про відмову у проходженні огляду на стан сп'яніння у лікаря-нарколога, в останнього зателефонував телефон та він відійшов від інспекторів. Поспілкувавшись по телефону ОСОБА_4 повернувся до інспекторів поліції та наполягав, на проходженні огляду на стан наркотичного сп'яніння, про те останні відмовили йому, в такій вимозі обґрунтувавши це тим, що вони вже склали протокол. Про те, як убачається з відеозапису інспектор в той час тільки відбирав пояснення у свідків, а те, що протокол на той час був складений, чи складався, відомостей на відеозаписі події з камер інспекторів поліції відомості відсутні.

Також на перевірку тверджень апелянта, стосовно того, що він добровільно за само зверненням звертався до лікаря-нарколога для проходження огляду на стан наркотичного сп'яніння, Апеляційним судом м. Києва направлено запит до Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія», на який надано копію акту №009210/734 медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та копії результатів лабораторного дослідження №2277 та №3617, з яких убачається, що ОСОБА_4 проходив огляд за само зверненням 30.11.2017 року о 03 год. 15 хв., та відповідно до якого не виявлено ні наркотичного ні алкогольного сп'яніння.

Крім того, ОСОБА_4 в протоколі про адміністративне правопорушення /а.с. 1/, в графі пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності по суті порушення зазначив, що він був втомлений та поспішав, потім поспілкувався з юристом та погодився пройти огляд у лікаря, але протокол почали складати, нічого не вживав, поїде до лікаря в найближчий час результати надасть.

Враховуючи зазначене, вважаю дії працівників поліції в частині складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 130 КУпАП передчасними, виходячи з того, що останні позбавили можливості ОСОБА_4 скористатися допомогою захисника, та не вжили заходів для дотримання основоположних прав особи під час складання протоколу, не забезпечили право ОСОБА_4 на проходження огляду в лікаря-нарколога, виходячи з того, що з моменту його відмови від проходження огляду до його згоди на проведення такого огляду пройшло декілька хвилин, після того як він скористався своїм законним правом на захист.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів суд, як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 суд першої інстанції не дотримався вимог ст.245, 252, 280, 283 КУпАП про всебічне, повне та об'єктивне дослідження обставин вчиненого адміністративного правопорушення, а його висновок про порушення водієм п. 2.5 ПДР України не відповідає фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим постанова Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 закриттю, у зв'язку з відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП України, суддя,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, - задовольнити.

Постанову судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року якою ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, - скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 за ч.1 ст. 130 КУпАП - закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

міста Києва Т.В.Фрич