АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 33/774/410/18 Головуючий у І-й інстанції Озерянська Ж.М.
Справа № 175/482/18-п Головуючий в ІІ інстанції Мазниця А.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2018 року м. Дніпро

Суддя Апеляційного суду Дніпропетровської області Мазниця А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2018 року, якою

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шістсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10.200 (десять тисяч двісті) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, та стягнуто судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп., -

ВСТАНОВИВ:

Згідно оскаржуваної постанови суду першої інстанції, 06 лютого 2018 року близько о 23-30 год. біля буд. № 69 вул. Василя Сухомлинського в м. Дніпро водій ОСОБА_1 керував автомобілем «ВАЗ 2102», державний номерний знак 459-85АЕ, в стані алкогольного спяніння, що підтверджується висновком алкотестеру «Драгер №6820», тест № 204, складеного 06 лютого 2018 року о 23 год. 35 хв., згідно якому ступінь алкогольного спяніння ОСОБА_1 склав 1,23 проміле. Своїми діями водій ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.9 «а» Правил дорожнього руху України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувану постанову суду скасувати, провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянт зазначає, що оскаржувана постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, а також винесеною в порушення матеріального та процесуального закону.

Вказує, що він не був присутнім під час судового розгляду в суді першої інстанції у зв'язку з хворобою, а його клопотання про перенесення розгляду справи, яке він хотів подати через дружину, не було прийняте.

Також вказує, що він дійсно перебував у стані алкогольного сп'яніння, проте не керував автомобілем, за кермом якого був ОСОБА_2 Після того, як вказаний автомобіль заглух, останній поїхав за своїм авто щоб його відтягнути, а апелянт залишився на місці, купив в розташованому поруч магазині алкогольний напій, вжив його та хотів увімкнути магнітолу, але вона не запрацювала. З метою встановлення причини цього ОСОБА_1 пересів на водійське крісло не заведеного автомобіля, щоб дістатися до запобіжників, і саме в цей час до нього підійшов працівник поліції та попросив пред'явити посвідчення водія, а коли відчув від нього запах алкоголю запропонував пройти відповідний огляд.

Зазначає, що свідки, яких запросив працівник поліції не могли бачити, що він керував автомобілем, оскільки їх було запрошено вже коли він перебував біля авто, а також у протоколі не зазначені чіткі відомості про останніх.

Апелянт також акцентує увагу на тому, що в матеріалах провадження відсутні відео- та фотодокази того, що він керував автомобілем, в поясненнях свідків про це також не зазначено.

Крім того посилається на процедурні порушення, допущені судом, а саме на недотримання пятнадцятиденного строку розгляду справи про адміністративне правопорушення, а також на те, що за його відсутності в судовому засіданні при розгляді справи суд був позбавлений можливості належним чином врахувати відомості про його особу.

Суд апеляційної інстанції, вислухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав; свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3; вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду, приходить до наступних висновків.

Так, викладений у постанові суду першої інстанції висновок про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є таким, що відповідає фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення, складеним уповноваженою особою з дотриманням вимог, передбачених ст. ст. 254 - 256 КУпАП; рапортом поліцейського; актом огляду на стан алкогольного сп'яніння з використанням спеціальних технічних засобів та роздрукованим результатом тесту; розпискою ОСОБА_5; письмовими поясненням понятих ОСОБА_6 та ОСОБА_7, у присутності яких було проведено огляд.

Відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає зокрема за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп'яніння чи під впливом таких лікарських препаратів.

Вказані положення кореспондують положенням п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, згідно яким водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Даючи оцінку вищевказаним доказам, апеляційний суд приходить до висновку про правильність встановлення судом фактичних обставин вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, зафіксованого в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному відносно нього уповноваженою особою органів поліції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки факт його перебування у стані алкогольного сп'яніння під час керування автомобілем підтверджений належними та достатніми доказами, які наявні в матеріалах провадження.

Посилання апелянта на те, що він не керував транспортним засобом, суд апеляційної інстанції вважає надуманими, оскільки останній після його зупинки співробітниками патрульної поліції таких заперечень не висловив, пройшов огляд за допомогою приладу «Драгер» та підписав акт такого огляду і протокол про адміністративне правопорушення без будь-яких зауважень. Крім того, згідно рапорту працівника поліції саме ОСОБА_1 був водієм автомобіля НОМЕР_1, що був зупинений близько 23:30 годин 02.02.2018 р. по вул. Василя Сухомлинського біля буд. № 69 у звязку з тим, що в нього не працювала підсвітка номерного знаку.

Також вказаний автомобіль після складання протоколу про адміністративне правопорушення був виданий ОСОБА_5 під розписку, в який останній зобовязався протягом наступних 24 годин не допускати до керування саме водія ОСОБА_1 Будь-які відомості про те, що фактично керував вказаним автомобілем ОСОБА_2, в складених на місці зупинки автомобіля матеріалах відсутні. У звязку з наведеним суд апеляційної інстанції критично оцінює показання свідка ОСОБА_2 про те, що автомобілем НОМЕР_1, близько 23:30 годин 02.02.2018 р. керував він, а не ОСОБА_1

Інші доводи апелянта мають формальний характер та спрямовані на його ухилення від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.

Апеляційним судом не встановлено допущених під час складання протоколу порушень Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17.12.2008 року № 1103, а також Інструкції, затвердженої спільним наказом МВС та МОН України від 09.11.2015 року № 1452/735 у зв'язку з чим не викликають сумнівів процедура проведення огляду та його результат.

При розгляді справи судом першої інстанції порушень ст. ст. 279, 280 КУпАП не допущено, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КУпАП, а всі обставини, що мають значення для вирішення справи, суд з наведенням відповідних мотивів встановив та правильно кваліфікував вчинене правопорушення.

Неправильного застосування норм матеріального права або істотного порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови судді та закриття провадження у справі, апеляційним переглядом не встановлено.

Так, доводи апелянта про те, що він був позбавлений можливості взяти участь у розгляді справи, можуть бути підставою для поновлення строку апеляційного оскарження та перегляду справи в апеляційному порядку у повному обсязі, з урахуванням всіх доводів апелянта та наданих ним доказів, втім не обґрунтовують необхідності скасування правильної по суті постанови суду. З аналогічної підстави не можуть бути прийняті до уваги посилання апелянта на недотримання судом строку розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбаченого ст. 277 КУпАП.

Що стосується неналежного, на думку апелянта, врахування судом відомостей про його особу, то його доводи у цій частині мають характер формальних міркувань, оскільки санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає безальтернативне адміністративне стягнення, вид та розмір якого не залежать від вказаних відомостей. Суд апеляційної інстанції звертає увагу і на те, що сторона захисту як в апеляційній скарзі, так і в свої поясненнях в суді апеляційної інстанції не вказує, які саме обставини маються на увазі та у який спосіб вони могли б вплинути на прийняте рішення у випадку доведення їх до відома суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2018 року, щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя

Апеляційного суду

Дніпропетровської області ОСОБА_8