П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.03.2018 року м.Бар

Суддя Барського районного суду Вінницької області Хитрук В.М., розглянувши справу про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1, працюючої на посаді головного бухгалтера ТОВ «Гарант+», проживаючої в ІНФОРМАЦІЯ_2, -

- за ч. 1 ст.163-1 КпАП України, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення № 509 від 22.11.2017 ОСОБА_1 працюючи на посаді головного бухгалтера ТОВ «Гарант+» порушила порядок ведення податкового обліку, що виразилося у заниженні податку на додану вартість на загальну суму 42888,00 гривень, в тому числі за перший квартал 2016 року у сумі 42888,00 гривень. Нікчемність правочину встановлена на підставі Акта №1915/1401/35599126 від 06.10.2017 року «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ ГАРАНТ+», з питань правильності нарахування та своєчасності сплати податку на додану вартість та податку на прибуток по взаємовідносинах з ТОВ «РЕАЛБУД-М» (податковий номер 38116600 за період з 01.01.2016 року по31.12.2016 року), складеного за наслідками проведення позапланової виїзної документальної перевірки ТОВ «ГАРАНТ+», в рамках якої були виявлені порушення порядку ведення податкового обліку встановленого законом. На основі Акту перевірки Жмеринська ОДПІ управління аудиту ГУДФС у Вінницькій області Барська МДПІ винесла податкове повідомлення-рішення № форми «Р» від 27.10.2017 року, яким ТОВ«ГАРАНТ+» збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на додану вартість в розмірі 42888,00 грн.

У судовому засіданні ОСОБА_1, у присутності адвоката ОСОБА_2 , винною себе у вчиненні вказаного правопорушення не визнала. Суду пояснила, що в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 163-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки вона не вчиняла дій спрямованих на порушення порядку ведення податкового обліку.

Відповідно до вимог ст.. 9 КУАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 7 КпАП України встановлено, що провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Нікчемність правочину між субєктами господарювання, встановлена Актом №1915/1401/35599126 від 06.10.2017 року «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ ГАРАНТ+», з питань правильності нарахування та своєчасності сплати податку на додану вартість та податку на прибуток по взаємовідносинах з ТОВ «РЕАЛБУД-М» (податковий номер 38116600 за період з 01.01.2016 року по31.12.2016 року).

Однак, при цьому не враховано припис акту цивільного законодавства України, викладений в частині 1 статті 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), згідно з яким правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаним судом недійсним (презумпція правомірності).

Головною підставою вважати правочин нікчемним являється його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не Актами, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в Акті висновки є суто субєктивною думкою контролюючого органу, оскільки були зроблені за відсутності інформації, яка надається в передбаченому законодавством порядку.

ТОВ «ГАРАНТ+» 01 лютого 2016 року було укладено договір підряду №368 із замовником Комунальною організацією (Обласний Фонд сприяння інвестиціям та будівництву) , відповідно до якого ТОВ «ГАРАНТ +» мало виконати робота з технічного переоснащення газової котельні Тульчинської центральної районної лікарні з установкою котлів на твердих видах палива за адресою м. Тульчин, вул. Леніна, 128 Тульчинського району Вінницької області.

Для виконання робіт з технічного переоснащення газової котельні Тульчинської центральної районної лікарні з установкою котлів на твердих видах палива за адресою м. Тульчин, вул. Леніна, 128 Тульчинського району Вінницької області ТОВ «ГАРАНТ +» згідно договору купівлі-продажу від 12.06.2016 року №15 та видаткової накладної від 12.06.2016 року придбало у ТОВ «РЕАЛБУД-М» обладнання водопомякшувальної установки з системою приєднання В13054ВВ/РТ-13-54, мембранних баків 800 л. ZilmetCol-P20-800, мембранного бака 500 л ZilmetCol-P20-500, накопичувальної ємкості на 2000 л, електричного генератора 7кВт, лічильника тепла «XI2№ ДУ80 (копія договору купівлі-продажу від 12.06.2016 року №15 та копія видаткової накладної від 12.06.2016 року) та здійснило оплату платіжним дорученням від12.06.2016 в сумі 257327,03 грн. Поставка обладнання здійснювалась транспортом продавця по місцю знаходження Тульчинської центральної районної лікарні.

На виконання договору підряду від 01.02.2016 року №368 ТОВ «ГАРАНТ +» були проведені передбачені договором роботи, встановлено придбане у ТОВ «РЕАЛБУД-М» обладнання та оформлено акти виконаних робіт. Зокрема, акт виконаних робіт за квітень 2016 року на суму 737287,54 грн. та за січень 2017 року на суму 254093,89 грн. Роботи виконувались власними силами ТОВ «Гарант +». На підприємстві працює 15 чоловік. За виконані роботи ТОВ «Гарант + » отримано оплату від Комунальної організації (Обласного Фонду сприяння інвестиціям та будівництву) згідно платіжних доручень від 05.02.2016 - 297414,43 грн., від 29.04.2016 - 200000 грн., 15.06.2016 - 122632 грн., 02.08.2016 - 52800 грн., 04,08.2016 -50000 грн., 09.09.2016- 14441,11 грн. та 18.01.2017-254093,89 грн.

ТОВ «РЕАЛБУД-М» було надано податкову накладну, зареєстровану в єдиному державному peєстрі податкових накладних, сума податку по якій була включена до складу податкового кредиту з податку на додану вартість за I квартал 2016 року.

Придбання матеріальних цінностей у ТОВ «РЕАЛБУД-М» підтверджено всіма необхідними первинними документами, договором, видатковою накладною, платіжним дорученням та податковою накладною, Господарська операція відображена в бухгалтерському та податковому обліку.

Придбані матеріальні цінності (обладнання водопомякшувальної установки з системою приєднання В13054ВВ/РТ-13-54, мембранних бака 800 л ZilmetCoI-P20-800, мембранного бака 500л. ZilmetCol-Р20-500, накопичувальної ємкості на 2000 л, електричного генератора 7кВт, лічильника тепла «Х12№ ДУ80), реальність придбання яких не підтверджена Актом перевірки, використані при виконанні договору підряду від 01 лютого 2016 року №368 укладеного із замовником Комунальною організацією (Обласний Фонд сприяння інвестиціям та будівництву) , відповідно до якого ТОВ «ГАРАНТ +» мало виконати робота з технічного переоснащення газової котельні Тульчинської центральної районної лікарні з установкою котлів на твердих видах палива за адресою м. Тульчин, вул. Леніна, 128 Тульчинського району Вінницької області, тобто придбане у ТОВ «РЕАЛБУД-М» обладнання фактично встановлене на реальному об'єкті, прийнята державною комісією та введена в експлуатацію. За фактом придбання обладнання у ТОВ «РЕАЛБУД-М», ТОВ «ГАРАНТ+» отримано належним чином оформлену податкову накладну. Отже правомірність нарахування податкового кредиту підтверджується первинними документами та нормами чинного податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно зі статтею 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності) тощо.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень випливає, що умовою виникнення у платника права на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених в ціні товару (послуги) та зменшення суми оподаткованого доходу на суму понесених витрат є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг), а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, тобто з презумпції економічної виправданості дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

У розумінні ст. 124 Конституції України та ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними та допустимими доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених ст. 191 та ст. 212 Кримінального кодексу України, або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст. ст. 207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (відповідно до ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави і суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним). Недобросовісність платника має бути встановлена безумовними та однозначними доказами, однак такі докази на порушення вимог частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України податковим органом не представлено, реальність виконання господарських операцій, на підставі яких позивачем сформовано валові витрати, не спростовано.

Однак наявності вищезазначених обставин, на підтвердження факту вчинення Товариством нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулися, судами не встановлено, оскільки відсутнє відповідне рішення суду, предметом якого був даний спір.

В свою чергу, також можна стверджувати, що висновки Контролюючого органу щодо того, що ТОВ «ГАРАНТ+» в даному випадку порушення податкове законодавство України, є необґрунтованими та незаконними.

Тому, в діях ОСОБА_1, ніяким чином не могло бути порушення порядку ведення податкового обліку на підприємстві, а відповідно і складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 163 КУпАП.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року було звернено увагу на наступне: «…вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину».

У звязку з цим слід зазначити, що одним з основних завдань контролюючих органів є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання розяснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність господарського зобовязання повязує з наступним: невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що за відомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності).

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як зазначено у статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 ЦК України міститься обовязкова ознака специфічна мета порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обовязковому доведенню.

У матеріалах даної адміністративної справи відсутні докази фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного володіння ним внаслідок укладання та виконання ТОВ «РЕАЛБУД-М» та ТОВ «ГАРАНТ+» правочинів.

Таким чином, контролюючим органом не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у головного бухгалтера ТОВ «ГАРАНТ+» чи його контрагента - ТОВ «РЕАЛБУД-М», як обовязкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій.

Отже, відсутність умислу, який є складовою субєктивної сторони правопорушення, передбаченого ст.163-1 ч.1 КпАП України, вказує на відсутність складу адміністративного правопорушення.

Згідно ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Інші докази по справі не дають підстави зробити висновок про наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 163-1 ч.1 КУпАП, а тому справа щодо неї підлягає закриттю на підставі ст. 247 ч.1 п.1 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Керуючись п. 1 ст. 247 КпАП України,-

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративну справу за ч. 1 ст. 163-1 КпАП України стосовно ОСОБА_1 провадженням закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів.

Суддя: