Справа № 587/120/18
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2018 року cуддя Сумського районного суду Сумської області Черних О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення відносно

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, не працюючого, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2

у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

З матеріалів протоколу про адміністративне правопорушення вбчається, що 11 січня 2018 року о 7 годині 40 хвилин на а/д Київ Суми Юнаківка 342 км ОСОБА_1 керував автомобілем ГАЗ 2705, н.з. ВВ 3005 АС з ознаками алкогольного спяніння, з результатами огляду на Драгер АRВЕ -0423 не погодився, від проходження медичного огляду на стан спяніння ухилився шляхом відмови, в присутності двох свідків, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину не визнав, вказав, що дійсно 11 січня 2018 року його зупинили працівники поліції. Причиною зупинки було забруднення автомобіля. В ході розмови інспектор запропонував проїхати з ними до медичного закладу для проходження медичного огляду, він повідомив їм, що він не заперечує проте не може залишити свій автомобіль без нагляду. На що вони запросили двох свідків і запропонували йому пройти огляд на стан алкогольного спяніння з використанням спеціальних технічних засобів. Він погодився. Вказав, що коли інспектор дістав даний препарат він не був опечатаний. З результатми огляду він не погодився і запропонував пройти огляд за допомогою Драгер повторно, але даний пристрій вже не працював, оскільки сіли батарейки. Вказав, що він не був в стані алкогольного спяніння, а був трохи схвильований.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 суду пояснив, що 11 січня 2018 року йшов за зупинку в с. Стецьківка Сумського району, Сумської області, до нього підійшов поліцейський і запросив його в якості свідка. Зазначив, що в його присутності водію дали продути трубку Драгер, він дихнув, результат показали, але він був без окулярів і не бачив результатів. Вказав, що Драгер був несправний, працівники поліції ходили шукали батарейки для заміни, але так і не знайшли. Водій будь яких ознак алкогольного спяніння не виявляв.

Інспектор Демещенко С.Л. суду пояснив, що він є поліцейським СРПП № 3 Сумського РВП ГУНП в Сумській області і разом з напарником 11 січня 2018 року патрулювали на а/д Київ Суми Юнаківка , цього ж дня о 7 годині 00 хвилин в був зупинений автомобіль ГАЗ 2705, н.з. ВВ 3005 АС, водій ОСОБА_1 був явними ознаками алкогольного спяніння. У звязку з чим йому було запропоновано пройти огляд на стан спяніння. З результатми огляду на Драгер АRВЕ - 0423 він не погодився, але від проходження медичного огляду на стан спяніння ухилився шляхом відмови, в присутності двох свідків, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП про що був складений протокол.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Адміністративна відповідальність особи, яка керує транспортним засобом, згідно диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП настає у разі, коли така особа відмовляється від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння.

Диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов'язки учасників дорожнього руху, в тому числі осіб, які керують транспортними засобами, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, та кореспондується в даному конкретному випадку з вимогами п.2.5 ПДР України (в редакції постанови КМУ № 161 від 22.03.2017), згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп'яніння.

Установленим порядком проходження медичного огляду, про який йдеться мова у п.2.5 ПДР, є визначена у ст. 266 КУпАП, розділі ІХ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затверджена наказом МВС 07.11.2015 № 1395, зареєстрована в МЮ 10.11.2015 № 1408/27853), розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (затверджена спільним наказом МВС та МОЗ 09.11.2015 № 1452/735 та зареєстрована в МЮ 11.11.2015 за № 1413/27858) і п.п.3-8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (затверджений постановою КМ 17.12.2008 № 1103, з послідуючими змінами), процедура направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного сп'яніння і безпосередньо порядок проведення такого огляду.

Згідно встановленої вказаним законодавством України процедури огляд водія на стан сп'яніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; з дотриманням інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу та фіксацією результатів на паперових та електронних носіях, якщо спеціальний технічний засіб має такі функції, у присутності 2-х свідків. Перед проведенням огляду на стан сп'яніння поліцейський інформує особу, яка підлягає огляду на стан сп'яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу. Результати огляду зазначаються у відповідному акті. У разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп'яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров'я. Огляд осіб на стан сп'яніння здійснюється в закладах охорони здоров'я не пізніше 2-х годин з моменту встановлення підстав для його здійснення і проводиться в присутності поліцейського.

При цьому, слід зазначити, що огляд водія на стан сп'яніння проводиться виключно у разі, якщо у поліцейського є об'єктивні та обґрунтовані підстави вважати, що водій перебуває у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у відповідності з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС, а сама вимога поліцейських у будь-якому разі має бути законною і вмотивованої, тобто мати певні підстави неспростовного характеру, які б вказували на перебування особи в певному стані сп'яніння поза розумним сумнівом, а не бути надуманою, вигаданою чи перебільшеною.

З огляду на викладене, процедурі огляду на стан сп'яніння має передувати конкретна підстава, що дає право поліцейському як представнику органу державної влади вимагати від водія вчинення певних дій, передбачених законодавством України про адміністративні правопорушення, в даному випадку п.2.5 ПДР.

Під час розгляду справи було встановлено, що 11 січян 2018 року о 7 годині 40 хвилин на а/д Київ Суми Юнаківка 342 км ОСОБА_1 керував автомобілем ГАЗ 2705, н.з. ВВ 3005 АС, був зупинений працівниками патрульної поліції з ознаками алкогольного спяніння, з результатами огляду на Драгер АRВЕ -0423 не погодився, від проходження медичного огляду на стан спяніння ухилився шляхом відмови, в присутності двох свідків, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Проте, під час судового розгляду було встановлено, що огляд водія ОСОБА_1 на стан сп'яніння проводився поліцейськими на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціального технічного засобу Драгер АRВЕ -0423 алкотест 6810, сертифікат відповідності якого в матеріалах спарви відсутній.

Крім того , як вбачається із показів ОСОБА_1 даний пристрій не був у справному стані, даний факт в судовому засіданні також підтвердив свідок ОСОБА_2 і не спростовуються відеозаписом

Що стосується показань працівника поліції ОСОБА_3, допитаного в ході розгляду в частині наявності у водія ОСОБА_1 ознак алкогольного сп'яніння, то вони є необґрунтованими і не заслуговують на увагу, оскільки зазначені особи не є в повній мір безсторонніми особами, а є службовими особами державного органу та напряму зацікавлені у наслідках розгляду даної справи, так як його показання стосуються сумлінності виконання ними своїх посадових обов'язків, тому його свідчення не можуть превалювати (мати перевагу, домінувати) над іншими доказами у справі, в тому числі і над показаннями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, які останній надав в судовому засіданні, і повинні враховуватися виключно у сукупності з всіма іншими доказами по справі.

Вирішуючи питання про те, чи була з боку водія ОСОБА_1 як особи, яка керувала транспортним засобом, відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння чи ні, суд виходить із судової практики ЄСПЛ та закріпленому цим Судом у своїх чисельних рішеннях (п.31 по справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia); п.109 по справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova); п.53 по справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та п.19 по справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine) принципу правової визначеності, який є складовою принципу верховенства права і згідно якого «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку», а також у рішеннях Конституційного Суду України від 29.06.2010 та від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно яких «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз.3 п.п.3.1 п.3). «Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз.2 п.п.5.4 п.5).

В іншій справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom), рішення від 23.09.1998, п.54, ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

Відповідно до ч. 1 ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а згідно ч.2 цієї норми Закону обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, виходячи з аналізу норм вищевказаного законодавства України про адміністративні правопорушення, правової позиції Конституційного Суду України та усталеної практики ЄСПЛ, фактичних обставин справи, відмову водія ОСОБА_1 від огляду на стан алкогольного сп'яніння в даному конкретному випадку, на думку суду, не можна вважати як відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння, адміністративна відповідальність за яку передбачена диспозицією ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п.п.29-30).

З огляду на викладене, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення як доказ винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення необхідно вважати недостатнім для прийняття законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення щодо накладення на останнього адміністративного стягнення за ч.1 ст. 130 КУпАП через відсутність об'єктивного взаємозв'язку цього доказу як з безпосередніми показаннями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, так і з іншими дослідженими в суді доказами, у їх сукупності.

При цьому, також слід враховувати, що у справі про адміністративне правопорушення протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ - акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (п.2.5 ПДР України і ч.1 ст.130 КУпАП).

Виходячи з практики ЄСПЛ (рішення від 25.04.2013 у справі «Еркапіч проти Хорватії» (Erkapic v. Croatia) з приводу дотримання національними судами під час розгляду справ п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, згідно якої «за відсутності суттєвих підстав для протилежного, поняття справедливого судового розгляду вимагає надавати більшого значення свідченням, наданими у суді, порівняно з протоколами допитів осіб на попередньому слідстві, оскільки останні являють собою, передусім, процес збору стороною обвинувачення інформації на підтримку своєї позиції», безпосередні показання ОСОБА_1 в суді мають більше значення для визнання (чи невизнання) його винуватості у порушенні правил дорожнього руху, ніж письмові пояснення поліцейських.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході розгляду усі наявні в справі докази, приходжу до переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було.

При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_1 будь-яких умисних дій, направлених на порушення п.2.5 ПДР України.

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Як передбачено ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з прецедентною практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом» (рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), п.43 (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey)

Згідно правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Таким чином, на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, справа на підставі п.3 ч.1 ст.284 КУпАП підлягає закриттю.

Керуючись ст.284 КУпАП України, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі ОСОБА_1 закрити у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Суддя О.М.Черних