3/758/6941/18 Категорія 308
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року cуддя Подільського районного суду м.Києва Бородій В. М., за участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1,

розглянувши матеріали, які надійшли від приватного виконавця виконавчого органу міста Києва Ахметової Л.Е., про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, працюючого начальником управління судової роботи та правового супроводу діяльності банку юридичного департаменту АТ «УкрСиббанк», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1,

за ст. 188-13 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення № 4 від 08 листопада 2018 року, начальник управління судової роботи та правового супроводу діяльності банку юридичного департаменту АТ «УкрСиббанк» ОСОБА_1 не виконав вимогу приватного виконавця виконавчого органу міста Києва Ахметової Л.Е. від 26 жовтня 2018 року №381/01-29 про усунення порушень законодавства про виконавче провадження, а саме повторно розглянути вимогу приватного виконавця від 12 жовтня 2018 року № 347/01-29 про надання інформації по руху грошових коштів та операцій за кожним банківським рахунком боржника ОСОБА_3 за період часу з 01 вересня 2018 року по 12 жовтня 2018 року, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 188-13 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 не визнав свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 188-13 Кодексу України про адміністративні правопорушення, просив закрити провадження у справі за відсутності складу адміністративного правопорушення. Пояснив, що дійсно 16 жовтня 2018 року банк отримав від приватного виконавця Ахметової Л.Е. вимогу про надання інформації про рух коштів та операцій за кожним рахунком боржника ОСОБА_3, виконання постанови про накладення арешту, та надання інформації стосовно договорів зберігання цінностей чи надання в найм індивідуального банківського сейфу. За його підписом 19 жовтня 2018 року банк надав виконавцю відповідь в якій, зокрема, відмовив у наданні інформації щодо руху коштів по рахунках боржника у зв'язку з не зазначенням у вимозі номерів рахунків, по яким необхідно надати таку інформацію, пояснив порядок розкриття банківської таємниці, та запропонував звернутись за цією інформацією до боржника.

На його думку, банк виконав всі законні вимоги виконавця, а вимогу у наданні інформації щодо руху коштів по рахунках боржника вважає незаконною, оскільки згідно з ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відомості про банківські рахунки клієнтів є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений ст. 62 вищевказаного закону, та якого приватний виконавець Ахметова Л.Е. не дотрималась.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, приходжу до висновку про необхідність закриття провадження у справі з наступних підстав.

Відповідальність за ст. 188-13 Кодексу України про адміністративні правопорушення, настає зокрема за невиконання законних вимог приватного виконавця щодо усунення порушень вимог законодавства про виконавче провадження.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, підставою для його складення було невиконання ОСОБА_1 вимоги приватного виконавця виконавчого органу міста Києва Ахметової Л.Е. від 26 жовтня 2018 року №381/01-29 про усунення порушень законодавства про виконавче провадження, а саме повторно розглянути вимогу приватного виконавця від 12 жовтня 2018 року № 347/01-29 про надання інформації по руху грошових коштів та операцій за кожним банківським рахунком боржника ОСОБА_3 за період часу з 01 вересня 2018 року по 12 жовтня 2018 року.

Згідно з вимогами п. 21 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операцій за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком.

Як вбачається з вимог ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку в процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів.

Таким чином, законодавець відносить інформацію по руху грошових коштів та операцій за кожним банківським рахунком клієнта до банківської таємниці.

Порядок розкриття банківської таємниці визначений ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до вимог якої приватним виконавцям на їхню письмову вимогу з питань виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», банками розкривається інформація щодо юридичних та фізичних осіб стосовно наявності та/або стану рахунків боржника, руху коштів та операцій на рахунках боржника за конкретний проміжок часу. Вищезазначена письмова вимога виконавця повинна відповідати ч. 2 вказаної статті Закону.

Дослідивши долучену до матеріалів справи копію вимоги від 12 жовтня 2018 року № 347/01-29 (т. 1, а.с. 8), та копію повторної вимоги від 26 жовтня 2018 року № 381/01-29 (т. 1, а.с. 10-11), суддею встановлено, що приватним виконавцем Ахметовою Л.Е. були дотримані приписи ч. 2 ст. ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», щодо викладення такої вимоги на бланку встановленої форми, наявності підпису, гербової печатки, зазначення підстав для отримання інформації, посилання на норму закону, відповідно до якої виконавець має право на отримання такої інформації. Окрім цього, до банку надійшла вимога у питань виконання рішення суду, яке підлягає примусовому виконанню, і стосувалась розкриття інформації по руху коштів та операцій на рахунках боржника за конкретний проміжок часу.

За наведених обставин, дії приватного виконавця по направленню на адресу АТ «УкрСиббанк» вищезазначених письмових вимог з питань виконання рішення суду, цілком узгоджуються з вимогами чинного законодавства України, в зв'язку з чим суддею відхиляються доводи ОСОБА_1 стосовно незаконності таких вимог.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Вимогами ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, на орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення покладено обов'язок з'ясувати не лише те, чи було вчинено адміністративне правопорушення, а також питання винуватості особи у його вчиненні.

Оскільки вина є одним з елементів суб'єктивної сторони будь-якого правопорушення, а тому юридична відповідальність за загальним правилом можлива лише при винному вчиненні забороненого діяння чи бездіяльності.

Відповідальність за ст. 188-13 Кодексу України про адміністративні правопорушення, настає зокрема за невиконання законних вимог приватного виконавця щодо усунення порушень вимог законодавства про виконавче провадження.

Суб'єктивна сторона вказаного правопорушення виражена в умисній протиправній винній дії, спрямованій на перешкоджання задоволення законних вимог стягувача у виконавчому провадженні, та порушує як інтереси останнього, так і інтереси держави у особі державного чи приватного виконавця.

З досліджених матеріалів вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення був складений на підставі того, що ОСОБА_1 не було виконано повторної вимоги приватного виконавця виконавчого органу міста Києва Ахметової Л.Е. від 26 жовтня 2018 року №381/01-29.

Надаючи в суді пояснення по суті складеного протоколу, ОСОБА_1 зазначив, що повторну вимогу приватного виконавця він особисто для виконання не отримував, відповідь на вищевказану вимогу приватного виконавця надавалась банком 30 жовтня 2018 року за підписом іншої уповноваженої особи, тому він не може нести адміністративної відповідальності в даному конкретному випадку. Обставин, які б спростовували вищезазначені пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, під час розгляду справи не встановлено.

Таким чином, оцінюючи наявні в матеріалах документи, приходжу до висновку про те, що вони не містять належних та допустимих доказів про умисний характер дій начальника управління судової роботи та правового супроводу діяльності банку юридичного департаменту АТ «УкрСиббанк» ОСОБА_1 по невиконанню законних вимог приватного виконавця, хоча обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Відповідно до вимог статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно вимог ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» , представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення, і, отже стаття 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу. Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно добутих доказів.

Враховуючи викладене, вважаю, що в справі про адміністративне правопорушення є за доцільне застосування аналогії кримінального процесуального закону, які як і положення ст. 62 Конституції України вказують на те, що винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Долучені до справи докази, які вивчені суддею, не доводять винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 188-13 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме його умисних дій, направлених на невиконання законних вимог приватного виконавця.

Таким чином, під час розгляду справи не встановлено наявності в діях ОСОБА_1 ознак суб'єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 188-13 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що робить неможливим притягнення даної особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до вимог ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю за відсутності в його діях складу даного адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись вимогами статтей 247, 287, 288, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити за відсутності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 188-13 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постанова може бути оскаржена особою, щодо якої її винесено, потерпілим, а також прокурором у випадках, передбачених частиною 5 статті 7 КУпАП, протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Скарга подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд міста Києва.

Суддя В. М. Бородій