КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 33/824/904/2018 Суддя у першій інстанції: ЛисенкоВ.В.
Категорія: ч. 1 ст. 41 КУпАП Головуючий у апеляційній інстанції: Фрич Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2018 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Фрич Т.В., за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, його захисника ОСОБА_4, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2018 року щодо

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, -

за ч. 1 ст. 41 КУпАП, -

в с т а н о в и л а:

Постановою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2018 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП України та закрито провадження у справі у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.05.2018 року, близько 18 години 00 хвилин, в Центральній районній лікарні Києво-Святошинського району, зареєстрованої: Київська область,Києво-Святошинський район, місто Боярка, вулиця 40-річчя Жовтня, 51, ОСОБА_3 вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст. 41 КУпАП, а саме:

1. Порушена частини перша статті 49-2 КЗпП - при проведенні реорганізації на підприємстві про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Згідно наданого до перевірки наказу від 20.02.2018 № 33 «Про оптимізацію роботи і структури гінекологічних відділень Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району» в Центральній районній лікарні Києво-Святошинського району проводилась реорганізація, яка полягала в утворенні об'єднаного гінекологічного відділення (згідно штатного розпису 50,5 посад), реорганізувавши шляхом перетворення гінекологічного відділення малоінвазивних технологій (згідно штатного розпису до реорганізації 16,5 посад, в тому числі завідувач ОСОБА_5.) і приєднавши до відділення що утворилося, гінекологічне відділення (згідно штатного розпису до реорганізації 35 посад, в тому числі завідувач ОСОБА_6.). Керівництво Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району про наступне вивільнення попередило лише ОСОБА_7, яка займала посаду старшої медичної сестри гінекологічного відділення та ОСОБА_6, який займав посаду завідувача гінекологічним відділенням.

2. Порушено статтю 42 КЗпП - при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Відповідно до наказу від 21.02.2018р. № 69К Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району при реорганізації лікарні завідувачем обєднаним гінекологічним відділенням було призначено ОСОБА_5, яка до призначення займала посаду завідувача гінекологічного відділення малоінвазивних технологій. До перевірки не надано документів, що свідчили б про переважне право на призначення на посаду завідувача об'єднаного гінекологічного відділення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження, скасувати постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2018 року та прийняти нову постанову, якою закрити провадження у справі у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що він не приймав жодних рішень, не видав жодних наказів, а саме від 20.02.2018 року № 33 «Про оптимізацію роботи і структури гінекологічного відділення Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району» та від 21.02.2018 р № 69-К, а тому не порушував вимоги частини перша статті 49-2 КЗпП та статті 42 КЗпП.

Також апелянт зазначає, що він не міг попереджати про вивільнення працівників у зв'язку із реорганізацією на підприємстві, а також при скороченні чисельності штату надати переважне право на залишення на роботі працівнику з більш високою кваліфікацією, оскільки це не входило до його повноважень, компетенції чи посадових обов'язків, як заступника головного лікаря з медичного обслуговування, а відносилось до компетенції виключно головного лікаря, яким на час прийняття наказів № 33 від 20.02.2018 року та № 69-К від 21.02.2018 року був ОСОБА_8

Крім того апелянт зазначає, що він відповідно до наказу № 77 від 24 квітня 2018 року виконував обов'язки головного лікаря Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району з 02.05.2018 року по 11.05.2018 року та з 12.05.2018 року по 14.05.2018 року на час перебування головного лікаря - ОСОБА_8 в щорічній відпустці. Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, його було складено 15 травня 2018 року, а від так на 15 травня 2018 року ОСОБА_3 не виконував обов'язки головного лікаря.

На обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, зазначає, що судові повістки, які містяться в матеріалах справи виписані за адресою: АДРЕСА_2, тому він їх не отримував, про існування оскаржуваної постанови дізнався лише 18 вересня 2018 року під час ознайомлення з матеріалами справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_3, його захисника ОСОБА_4, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи на обґрунтування апеляційної скарги вважаю, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Згідно ст. 289 КУпАП, у разі пропуску строку на оскарження постанови суду з поважних причин, його може бути поновлено за заявою особи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 285 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. Копія постанови в той же строк вручається або висилається потерпілому на його прохання.

Перевіркою матеріалів справи про адміністративне правопорушення встановлено, що дані про вручення ОСОБА_3 повідомлення про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, а також дані про вручення йому копії постанови судді місцевого суду протягом трьох днів у матеріалах справи відсутні.

Як зазначив у апеляційній скарзі ОСОБА_3, про існування оскаржуваної постанови дізнався лише 18 вересня 2018 року під час ознайомлення з матеріалами справи, /а.с. 24/, та відповідно до накладної на конверті подав апеляційну скаргу 21 вересня 2018 року.

У зв'язку з цим, вважаю обґрунтованими доводи ОСОБА_3 про поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про вручення апелянту копії оскаржуваної постанови у визначений законом строк, а відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

У відповідності з ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

В розумінні ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративні правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення даної справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення та з оскаржуваної постанови, судом першої інстанції під час розгляду протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3. дані вимоги закону належним чином не дотриманні, а тому висновок судді про порушення ОСОБА_3 ч. 1 ст.49-2 КЗпП та ст. 42 КЗпП не відповідає фактичним обставинам справи.

Так, під час розгляду справи суд першої інстанції, підійшов формально до розгляду даного протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 41 КУпАП, та закриваючи справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 41 КУпАП у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи строків, не обґрунтував своїх висновків щодо винуватості особи та не дотримався вимог ст. 280 КУпАП, а лише зазначив суть правопорушення в оскаржуваній постанові, так як вона була викладена у протоколі №348/1063/АВ від 15 травня 2018 та послався на ч. 2 ст. 38 КУпАП, вказавши, що ОСОБА_3 вчинив правопорушення 15.05.2018 року, тому строк притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності сплинув, у зв&q?у ;язку з чим закрив провадження у справі.

Відповідно до вимог ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно вимог ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» (Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgment of 2 September 1998. Reports. 1998 VI), представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу. Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку та на підставі законно добутих доказів.

Враховуючи викладене, вважаю, що в справі про адміністративне правопорушення підлягає застосуванню положення ст.62 Конституції України про те, що винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Так, під час апеляційного розгляду ОСОБА_3 дав показання про те, що він не міг попереджати про вивільнення працівників у зв'язку із реорганізацією на підприємстві, а також при скороченні чисельності штату надативати переважне право на залишення на роботі працівнику з більш високою кваліфікацією, оскільки це не входило до його повноважень чи посадових обов'язків, як заступника головного лікаря з медичного обслуговування, а відносилось до компетенції виключно головного лікаря, яким на час прийняття наказів № 33 від 20.02.2018 року та № 69-К від 21.02.2018 року був ОСОБА_8

Також пояснив, що він відповідно до наказу № 77 від 24 квітня 2018 року виконував обов'язки головного лікаря Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району з 02.05.2018 року по 11.05.2018 року та з 12.05.2018 року по 14.05.2018 року на час перебування головного лікаря - ОСОБА_8 в щорічній відпустці. Та як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, його було складено 15 травня 2018 року, а від так на 15 травня 2018 року він не виконував обов'язки головного лікаря.

Крім того судом апеляційної інстанції встановлено, що 15.05.2018 ОСОБА_3 не був уповноважений головним лікарем ЦРЛ підписувати будь-які документи посадових осіб в частині не дотримання трудового законодавства, оскільки за посадою він є заступником головного лікаря ЦРЛ Києво-Святошинського району із медичного обслуговування, та виконання ним обов'язків головного лікаря відповідно до витягу з Наказу № 77в від 24.04.2018 року /а.с. 27/ покладено було з 02.05.2018 по 11.05.2018 та з 12.05.2018 по 14.05.2018 року, на період відпустки головного лікаря ОСОБА_8

Таким чином на дату складання протоколу та дату вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП, а саме 15.05.2018 ОСОБА_3, не виконував обов'язки головного лікаря, тому він не може бути суб'єктом даного правопорушення.

Крім того вважаю, за необхідне зазначити, що докази, які долучені до протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 41 КУпАП, головним управлінням держпраці у Київській області, є не більше як ксерокопіями документів, а не доказами, оскільки вони не завірені належним чином, на що не звернув увагу суд першої інстанції, та в розумінні ст. 252 КУпАП, не можуть визнаватися доказами, оскільки їм неможна дати юридичної оцінки.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів суд, як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 суд першої інстанції не дотримався вимог ст.245, 252, 280, 283 КУпАП про всебічне, повне та об'єктивне дослідження обставин вчиненого адміністративного правопорушення, у зв'язку з чим постанова Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2018 року підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 закриттю, у зв'язку з відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбачено ч. 1 ст. 41 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП України, суддя,-

п о с т а н о в и л а:

Клопотання ОСОБА_3, про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2018 року, - задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, - задовольнити.

Постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2018 року, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП України та закрито провадження у справі у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи строків, - скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 41 КУпАП - закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду Т.В.Фрич