Справа № 467/1137/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2018 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді Явіци І.В.

з участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

осіб, які уповноважені складати протокол про адміністративне правопорушення, - ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, працюючого оператором ПрАТ «Оберіг», зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, до адміністративної відповідальності притягувався 08.09.2018 року за ч. 2 ст. 126 КУпАП,-

за ч. 1 ст. 130, ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ :

Суд установив, що 08 вересня 2018 року о 10 год. 00 хв. по вул. Новій в с. Семенівка Арбузинського району Миколаївської області ОСОБА_3 керував автомобілем марки ВАЗ 21063, д.н.з Ж 2810 НИ, з ознаками алкогольного спяніння, а саме: нестійка хода та запах алкоголю з порожнини рота. Однак від проходження огляду на стан спяніння у встановленому законом порядку відмовився у присутності двох свідків.

Своїми діями ОСОБА_3 порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Таких висновків суд дійшов оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, ураховуючи положення ст. 251 КУпАП щодо доказів та встановивши обставини, які регламентовані ст. 280 цього ж Кодексу, тобто ті, що підлягають доказуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення.

Так, допитаний в судовому засіданні начальник СРПП Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_1 пояснив суду, що 08 вересня 2018 року по телефону 102 надійшло повідомлення про те, що в с. Семенівка Арбузинського району Миколаївської області трапилось ДТП з участю автомобілів ВАЗ 2106 та ВАЗ 2107.

Прибувши на місце пригоди, він виявив водія ОСОБА_3, який спав у своєму автомобілі, перебуваючи в стані сильного алкогольного спяніння, про що, зокрема, свідчив різкий запах алкоголю з порожнини рота. Оскільки свідки дорожньо-транспортної пригоди пояснили, що ОСОБА_3 керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного спяніння, то, розбудивши останнього, йому було запропоновано пройти огляд на стан спяніння на місці за допомогою алкотестера «Драгер», наявність якого могли забезпечити поліцейські м. Южноукраїнська. Проте, водій відмовився від проходження огляду як на місці, так і в найближчій лікарні, мотивуючи тим, що по його стану й так все зрозуміло.

Безпосередньо особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_3, в судове засідання не зявився, про його дату, час і місце повідомлений належно, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, причин свого неприбуття не повідомив, будь-яких заяв або ж клопотань до суду не направляв.

Крім того, він неодноразово викликався в судове засідання, належно був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, зокрема, на 12 листопада 2018 року, однак до суду не зявився, що дає суду підстави, з огляду на положення ст. 268 КУпАП, ураховуючи, що є дані про своєчасне сповіщення ОСОБА_3 про місце і час розгляду справи, а також відсутність його клопотання про відкладення розгляду справи, вирішити питання про притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності.

Приймаючи рішення про розгляд справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд, окрім викладеного, враховував практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, задіяна в судовому розгляді зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Тож, за таких обставин, у ракурсі вимог ст. 280 КУпАП, суд, виходив із такого.

Зокрема, вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями), зобовязують водіїв на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідальність же за ч.1 ст. 130 КУпАП настає, серед іншого, і у разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

У свою чергу, порядок такого огляду, тобто, виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції регулюється Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України, МОЗ України від 09.11.2015 року №1452/735 (далі Інструкція).

Зокрема, згідно п.6 вказаної Інструкції огляд на стан сп'яніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом.

Пункт 7 зазначеної Інструкції передбачає, що у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп'яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров'я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 КУпАП.

Відповідно ж до пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року № 14 (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 19 грудня 2008 року), судам слід ураховувати, що стан сп'яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника. Якщо водій ухилявся від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп'яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності. Для притягнення до відповідальності за ч.1 ст. 130 КпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп'яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли останній почав рухатись.

Тож, у світлі вищевикладеного, суд, у відповідності до положень ст. 251 та ст. 252 КУпАП, вважає, що у діях особи, що притягається до адміністративної відповідальності, наявний склад адміністративного правопорушення передбачений ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки останній відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння, чим порушив п. 2.5 ПДР України.

Прийшовши до такого переконання, суд виходив із наданих йому доказів, як то, даних протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 259318 від 08 вересня 2018 року, із якого слідує, що ОСОБА_3 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного спяніння, а саме: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота. Однак, від проходження огляду на стан спяніння у встановлено законом порядку відмовився.

Принаймні, факт керування водієм ОСОБА_3 транспортним засобом підтверджується відомостями, що містяться у довідці про результати повідомлення із служби «102» від 08.09.2018 року, його письмовими поясненнями від 08.09.2018 року, із яких слідує, що він рухався на транспортному засобі в стані алкогольного спяніння, а також даними протоколу серії БД № 259317 від 08.9.2018 року, письмовими поясненнями ОСОБА_4 від 08.09.2018 року.

Цими ж доказами, у свою чергу, підтверджується й факт відмови водія ОСОБА_3 від проходження огляду на стан спяніння у встановленому законом порядку, тобто, як від проходження такого огляду на місці зупинки транспортного засобу (п. 6 Інструкції №1452/735), так і від проходження огляду в найближчому закладі охорони здоровя (п.7 Інструкції №1452/735).

При цьому, цей факт посвідчений в присутності двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, дані щодо яких відображено у протоколі про адміністративне правопорушення, а так само, маються і їх письмові пояснення.

За таких обставин, суд, установивши факт вчинення адміністративного правопорушення, вину ОСОБА_3 у його вчиненні на підставі належних, достовірних і допустимих доказів, вважає повністю доведеною вину ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення за обставин, доведених перед судом.

Суд, крім цього, ураховував практику Європейського суду з прав людини, зокрема, його рішення у справі «О'Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloran and Francis v. the United Kingdom») [GC] no. 15809/02 і 25624/02 ECHR 29.06.2007, яким постановлено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов'язки у правовому полі.

При цьому, за умови відсутності будь-яких даних, які б давали підстави вважати наявними кваліфікуючі або ж обєктивні ознаки, визначені ч. 2-4 ст. 130 КУпАП, суд вважає вірною кваліфікацію дій ОСОБА_3 саме за ч.1 ст. 130 КУпАП, оскільки останній порушив п. 2.5 ПДР України.

При накладені адміністративного стягнення на ОСОБА_3 суд враховує обставини визначені ст. 33 КУпАП, та не убачає, в розумінні ст.ст. 34, 35 КУпАП, обставин, які пом'якшують чи обтяжують відповідальність останнього і вважає за необхідне накласти адміністративне стягнення згідно санкції частини 1 статті 130 КУпАП (на інших осіб - накладення штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян), яке за своїм видом і розміром буде справедливим, відповідатиме характеру вчиненого правопорушення, особі порушника та ступеню його вини, необхідним і достатнім для його виховання та запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так й іншими особами.

При цьому, суд вважає за необхідне акцентувати увагу на такому.

Згідно довідки Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області за обліками бази «АРМОР» посвідчення водія на імя ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, не видавались.

Тобто, ОСОБА_3 не набув права керування транспортними засобами у порядку, що встановлений законом, і як наслідок, не має документів, які посвідчують таке право.

В той же час, відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року № 14 позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку. Однак, призначення цього покарання особі, яка взагалі не мала права керувати транспортними засобами, є неможливим.

Тобто, у цій ситуації суд накладає стягнення на ОСОБА_3 не як на водія, а як на іншу особу, а саме: без позбавлення права керування транспортними засобам, бо як вказано вище, останній не набув такого права.

Відповідно до ст. 40-1 КУпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Згідно ч.5 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674 VI у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення судовий збір справляється у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Водночас, із протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 259317 від 08 вересня 2018 року вбачається, що 08 вересня 2018 року о 10 год. 00 хв. ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_1, по вул. Новій в с. Семенівка Арбузинського району Миколаївської області, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та здійснив зіткнення з транспортним засобом ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_2, належним ОСОБА_7, внаслідок чого даний транспортний засіб отримав механічні ушкодження.

Вказаним ОСОБА_3 порушив вимоги п. 2.3 «б» ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.

В судове засідання ОСОБА_3 не зявився за обставин, що вказані вище.

Крім того, в судове засідання не зявилась потерпіла ОСОБА_4 та свідок ОСОБА_8, причин своєї неявки не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань до суду не направляли, розгляд справи відкласти не просили.

В свою чергу, допитаний в судовому засіданні інспектор СРПП Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_2 пояснив, що ним було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за порушення п. 2.3 «б» ПДР України.

Так, інспектор пояснив суду, що перехрестя, неподалік якого сталось ДТП є нерегульованим, а дорога не має роздільної полоси.

При цьому, ОСОБА_3, виїжджаючи з повороту, завершивши цей маневр, був неуважний, не стежив за обстановкою, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу, де й зіткнувся з автомобілем ВАЗ-2107.

Суд, за таких обставин, дослідивши надані йому докази в їх сукупності, встановивши обставини, визначені ст. 280 цього КУпАП, виходив із такого.

Відповідно до вимог п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Згідно розяснень, які містяться в п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 року субєктом адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, може бути будь-яка особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин. При цьому пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна має бути наслідком порушення Правил дорожнього руху.

З огляду на викладене, диспозиція ст. 124 КУпАП хоч і не містить посилання на вчинення водієм саме ДТП, однак для притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення п. 2.3 «б» ПДР України має бути наявним причинно-наслідковий звязок між його діями та нехтуванням безпеки дорожнього руху, адже сама по собі неуважність, без порушення інших вимог ПДР України, не призводить до наслідків, що визначені ст. 124 КУпАП.

Водночас із змісту протоколу про адміністративне правопорушення слідує, що водій ОСОБА_3 08 вересня 2018 року о 10 год. 00 хв., керуючи автомобілем НОМЕР_1, по вул. Новій в с. Семенівка Арбузинського району Миколаївської області, не був уважним, не обстежив дорожньої обстановки та здійснив зіткнення з транспортним засобом ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_2, належним ОСОБА_7

Тобто, згідно версії особи, уповноваженої складати протокол про адміністративне правопорушення, неуважність ОСОБА_3 та стеження ним за дорожньою обстановкою призвело до зіткнення з автомобілем ВАЗ-2107.

Порушення інших вимог ПДР України у цій ситуації ОСОБА_3 не інкриміновано, у той час, як наявні у матеріалах справи докази, як то, письмові пояснення ОСОБА_7, свідка ОСОБА_8 та схема ДТП, у їх сукупності, за умов, що відображені у схемі ДТП, свідчать про те, що в діях ОСОБА_3 вбачаються порушення вимог пункту 11.3 ПДР України.

Зокрема, відповідно до якого, на дорогах з двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії для дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків, виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та обїзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу.

У даному випадку, із письмових пояснень ОСОБА_7 від 08.09.2018 року вбачається, що остання рухалась на своєму автомобілі ВАЗ-2107, у той час, як з правого боку виїхав ОСОБА_3, здійснивши зіткнення з її автомобілем.

Водночас, особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_3 ще до моменту зіткнення завершив маневр повороту, проїхав деяку відстань від нього прямо, виїхав на зустрічну смугу, а вже потім здійснив зіткнення з автомобілем ВАЗ-2107, що в сукупності дає суду підстави прийти до висновку про порушення ОСОБА_3 не лише вимог п. 2.3. (б), а вимог п. 11.3 ПДР України, оскільки із пояснень ОСОБА_7 слідує, що вона рухалась, керуючи автомобілем, тобто, ОСОБА_3 здійснив зіткнення не з автомобілем, який знаходився в нерухомому стані.

Проте, особа, уповноважена складати протокол про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксувала порушення водієм ОСОБА_3 лише п. 2.3 «б» ПДР України, без зазначення яким чином неуважність останнього та не стеження за дорожньою обстановкою призвело до зіткнення з автомобілем НОМЕР_3., у той час, як пункту ПДР України, вимогам якого не відповідали саме ці дії водія ОСОБА_3, в протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено.

Тобто, не відображено порушення ОСОБА_3 вимог п. 2.3 «б» ПДР України у взаємозвязку з порушенням інших вимог цього нормативно-правового акта, що б давало підстави для встановлення причинного звязку між порушенням ним вимог ПДР України у цій ситуації і наслідками, що настали, зокрема, у ракурсі законодавчої конструкції ст. 124 КУпАП, а саме: порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Отже, в світлі всього вищевикладеного, сама по собі неуважність, а так само і не стеження за дорожньою обстановкою (п. 2.3. (б) ПДР України), у даному, конкретному випадку, щодо якого суду надано докази, не взмозі призвести саме до тих наслідків, які настали пошкодження автомобіля, без порушення інших вимог ПДР України, принаймні, п. 11.3 цих Правил.

Однак, дані щодо порушення ОСОБА_3 інших вимог ПДР України не зафіксовані ні у протоколі про адміністративне правопорушення, який у розумінні ст. 251 КУпАП, є доказом у справі, ні у поясненнях іншого учасника пригоди.

Стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, аналогічного роду положення закріплено і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

В той же час, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов'язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Але у даному випадку, можна лише припустити, що ОСОБА_3 порушив вимоги п. 11.3 ПДР України, оскільки будь-які достовірні дані, які б давали підстави беззаперечно стверджувати це із наданих суду доказів не випливають.

Більш того, із протоколу про адміністративне правопорушення не вбачається, що автомобіль ВАЗ 2107 рухався, а лише зазначено про його належність ОСОБА_7, що не дає можливості повно, всебічно і обєктивно зробити висновки в аспекті положень ст. 280 КУпАП і самостійно надати оцінку відомостям в частині доведеності/недоведеності обставин, відображених у протоколі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_9

Адже ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Водночас, Європейський суд з прав людини у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами їх дослідження притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, тобто усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення.

При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Але у цій ситуації, незважаючи на присутність під час судового розгляду особи, уповноваженої складати протокол про адміністративне правопорушення, надання нею пояснень, проте, за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд позбавлений можливості усунути установлені ним неточності і розбіжності, які мають місце у протоколі про адміністративне правопорушення.

Оскільки порушення іншого пункту ПДР України, крім п. 2.3 «б», водію ОСОБА_3 не інкримінується, у той час, як суд позбавлений можливості вийти за межі змісту протоколу про адміністративне правопорушення, що у цій ситуації однозначно призведе до порушення прав особи, гарантованих їй як національним, так і європейським законодавством, та самостійно кваліфікувати його дії, то провадження у справі слід закрити на підставі ч.1 ст. 247 КУпАП у звязку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, а саме: через недоведеність «поза розумним сумнівом» наявності такого складу правопорушення, навіть незважаючи на безсумнівність наслідків, що у даному випадку настали.

Втім, з огляду на доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та недоведеність у його діях складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, суд вважає відсутніми підстави для застосування положень ст. 36 КУпАП, наклавши, за таких умов, стягнення лише згідно санкції ч.1 ст. 130 КУпАП із стягненням судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір».

За таких обставин, керуючись ст.ст. 33-35, 130, 124, 221, 247, 251-252, 283-285 КУпАП, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 600 (шістсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 10 200 (десять тисяч двісті) гривень.

Покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами не застосовувати у звязку із відсутністю такого права у ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 352 (триста пятдесят дві) грн. 40 коп. на користь держави.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити у звязку з відсутністю в його діях складу цього адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через пятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через пятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Штраф, накладений за вчинення адміністративного правопорушення, вноситься порушником в установу банку України.

Суддя І.В. Явіца