Справа № 603/705/18
Провадження № 3/603/303/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" вересня 2018 р. м. Монастириська

Суддя Монастириського районного суду Тернопільської області Галіян І. М. розглянувши матеріали, що надійшли від Монастириського відділення поліції Теребовлянського відділу поліції Головного управління національної поліції в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: с.Ковалівка Монастириського району Тернопільської області та проживаючого за адресою: с.Ковалівка Монастириського району Тернопільської області, громадянина України, освіти повної середньої, не працюючого, притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП від 23.01.2018 року,

- за ч. 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

28.09.2018 року близько 11 год. 00 хв. ОСОБА_1, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння в домогосподарстві за місцем свого проживання, що знаходиться за адресою с.Ковалівка Монастириського району Тернопільської області, вчинив домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до своєї колишньої дружини ОСОБА_2, з якою проживає на території одного подвір'я, що виражалось в нецензурній лайці, словесних образах та погрозах, приниженні, залякуванні, що викликало у постраждалої побоювання за свою безпеку, спричинило емоційну невпевненість, внаслідок чого могла бути заподіяна шкода психічному здоров'ю потерпілої.

ОСОБА_1 в судовому засіданні вину свою не визнав однак зазначив, що дійсно конфліктував з колишньою дружиною, з якою проживає на території одного подвір'я в домогосподарстві за адресою с.Ковалівка Монастириського району Тернопільської області. Також заперечив факт нецензурної лайки та погроз в адресу колишньої дружини.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_1 вини у вчиненні адміністративного правопорушення, його вина повністю підтверджена такими доказами.

Як зазначила в своїх поясненнях потерпіла ОСОБА_1, протягом року її колишній чоловік неодноразово чинив акти як фізичного та психологічного насильства стосовно неї та її мами за що притягувався до відповідальності. Також повідомила, що її колишній чоловік, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, є агресивним, жорстоким та запальним в зв'язку з чим вона його боїться.

Також повідомила суд, що 28.09.2018 року ОСОБА_1 перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння почав безпричинно конфліктувати з нею, ображав її нецензурною лайкою, погрожував заподіяти їй тілесні ушкодження, виганяв її з будинку, та заважав займатися роботами по господарству. Внаслідок чого вона боїться за своє життя та здоров'я, оскільки поведінка колишнього чоловіка є не прогнозована.

Окрім вищевказаного, вина ОСОБА_1 в скоєнні ним адміністративного правопорушення підтверджується даними письмових пояснень потерпілої ОСОБА_2, свідка ОСОБА_3, даними встановленими в протоколі серії ГП №147227 про адміністративне правопорушення від 28.09.2018 року, складеного ДОП Монастириського відділення поліції ТВП ГУНП в Тернопільській області лейтенантом поліції ОСОБА_4

Згідно з ч. 2 ст. 173-2 КУпАП адміністративна відповідальність за вказаною статтею настає у випадку вчинення особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.

Відповідно до диспозиції ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, суб'єктом цього адміністративного правопорушення є особа, якій виповнилося 16 років, і яка вчинила будь-які дії фізичного, психологічного чи економічного характеру саме до одного із членів своєї сім'ї, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров'ю потерпілого.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Україна, як кожна держава учасниця, що ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, взяла на себе негативні та позитивні зобов'язання щодо забезпечення прав і свобод, викладених у Конвенції та протоколах до неї. Це означає, що з одного боку держава зобов'язується утримуватися від порушень прав і свобод людини через дії своїх повноважних осіб (негативні зобов'язання), а з іншого - охороняти права і свободи людини від порушення їх з боку приватних осіб (позитивні зобов'язання) .

Згідно з визнаними Україною міжнародними стандартами насильство в сім'ї виступає грубим порушенням прав людини і посягає на основні соціальні цінності - життя людини, честь та гідність, недоторканність та безпеку, власність та приватне життя, а також на право дітей на виховання у сімейному середовищі.

Базовим нормативно-правовим актом, що визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до зазначеної статті Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи.

За даних обставин, суд вважає, що в діях ОСОБА_1 містяться ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП - в даному випадку ті самі дії, вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за вчинення домашнього насильства.

Згідно з ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Суд, керуючись ст. 33 КУпАП, приймаючи до уваги характер вчиненого правопорушення, особу винного, ступінь його вини, думку потерпілої, яка просила суворо покарати та накласти максимальне адміністративне стягнення, а також враховуючи відсутність обставин, що пом'якшують відповідальність за адміністративне правопорушення, наявність обставин, що обтяжують відповідальність за адміністративне правопорушення - вчинення протиправних дій в стані сп'яніння, повторне протягом року вчинення однорідного правопорушення, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, дійшов висновку про необхідність застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту, що є необхідним і достатнім для досягнення визначеної ст. 23 КУпАП мети - виховного впливу та запобігання вчиненню ним нових правопорушень.

Беручи до уваги те, що ОСОБА_1 систематично вчиняв адміністративні правопорушення, зокрема і передбачені ст. 173-2 КУпАП, що підтверджується довідкою «АРМОР», за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, а продовжив вести антисоціальну поведінку, суд дійшов висновку, що саме таке стягнення буде співмірним вчиненому діянню, узгоджуватиметься з принципами доцільності, справедливості та невідворотності відповідальності та відповідатиме меті адміністративного стягнення. Застосування до нього інших заходів, передбачених санкцією ч. 2 ст. 173-2 КУпАП суд визнає недостатніми.

У відповідності до ст. 40-1 КУпАП у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення у провадженні по справі про адміністративне правопорушення судовий збір сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, ч. 1 ст. 173-2, ст.ст. 283, 284, 287, 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення у виді 12 (дванадцяти) діб адміністративного арешту.

Строк арешту відраховувати з моменту затримання.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп.

Постанова в частині накладення адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту підлягає до негайного виконання.

Виконання постанови доручити Монастириському відділенню поліції Теребовлянського відділу поліції Головного управління національної поліції в Тернопільській області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках передбачених КУпАП протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області.

Суддя І. М. Галіян