Справа № 308/6589/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.09.2018 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в особі судді Феєра І.С., за участю представника особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності - адвоката ОСОБА_1, розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді справу про адміністративне правопорушення № 33/777/503/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_1 на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.08.2018.

Цією постановою:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець АДРЕСА_1, директор ТзОВ «Ядзакі Україна», визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.7 ст.41 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 ( вісімсот п'ятдесят) грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп..

Із протоколу про адміністративне правопорушення № ЗК 204/07/АВ/П/ПТ від 11.06.2018 та постанови судді від 09.08.2018 вбачається, що ОСОБА_2, працюючи на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна», яке зареєстровано за адресою Ужгородський район с. Минай вул. Туряниці, 7, не забезпечив дотримання вимог, передбачених ч.3 ст. 119 КЗпП України, а саме відповідно до наказу № 0008848 від 17.04.2018, ОСОБА_3 звільнено з посади в'язальника схемних джгутів з 19.04.2018 на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з призовом на військову службу, згідно повістки військового комісара Турківського РВК, а відтак ОСОБА_3 був звільнений під час проходження ним строкової військової служби і під час дії особливого періоду, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 7 ст. 41 КУпАП.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить постанову від 09.08.2017 - скасувати, постановити нову, якою провадження у справі щодо ОСОБА_2 закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.7 ст.41 КУпАП. Вказує на дотримання ТзОВ «Ядзакі Україна» вимог ч.3 ст.199 КЗпП України та помилковість висновку суду першої інстанції про порушення цих вимог Закону ОСОБА_2, оскільки в умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків,

-2-

встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє, а тому у роботодавця були відсутні підстави зберігати місце роботи за ОСОБА_4, який зазначений інспектором праці в Акті інспекційного відвідування №3К 204/07/АВ, як за працівником, який призваний на строкову військову службу. Судом першої інстанції не враховано, що на час припинення трудового договору з ОСОБА_4 у зв'язку з призовом його на строкову військову службу та враховуючи, що в цей період в державі не було оголошено рішень про проведення мобілізації, виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці або воєнного стану, його було звільнено на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпП України. Також вказує, що Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової). В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Звертає увагу, що виконуючим обов'язки Президента України 17.03.2014 було видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, яким оголошено та проведено частково мобілізацію протягом 45 діб, цей Указ набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» №1126-УП від 17.03.2014, який набрав чинності 18.03.2014; Указом виконуючого обов'язки Президента України №454/2014 від 06.05.2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено та проведено часткову мобілізацію протягом 45 діб з дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» №1240-УІІ від 06.05.2014, який набрав чинності 07.05.2014; Указом Президента України №607/2014 від 21.07.2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено та проведено часткову мобілізацію протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» №1595-УІІ від 22.07.2014, який набрав чинності 24.07.2014; Указом Президента України №15/2015 від 14.01.2015 «Про часткову мобілізацію» оголошено та проведено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб з дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» №113-УІІІ від 15.01.2015, який набрав чинності 20.01.2015. Враховуючи вищезазначені Укази Президента України, особливий період, визначення якого наведено в статтях 1 Законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України» в Україні діяв з 18.03.2014 по 02.05.2014, з 07.05.2014 по 21.06.2014, з 24.07.2014 по 07.09.2014, з 20.01.2015 по 22.08.2015. На момент призову ОСОБА_3 на строкову військову службу та на момент його звільнення за п.3 ст.36 Кодексу законів про працю України, мобілізація не проводилась, воєнний стан не оголошувався, відбудовний період після закінчення воєнних дій не настав, а отже особливий період в контексті діючого законодавства України не діяв. Звертає увагу на аналогічну позицію щодо законності звільнення працівників згідно п.3 ст.36 КЗпП України після закінчення мобілізації, викладену у рішенні ВССУ від 01.02.2017, натомість постанову Вищого адміністративного суду України від 16 .02.2015, посилання на яку містить в Акті

-3-

перевірки додержання вимог законодавства про працю, вважає безпідставним,оскільки таке не є рішенням суду касаційної інстанції і суперечить практиці Апеляційного суду Закарпатської області та Верховного Суду України відносно періоду дії «особливого періоду» та підстав звільнення згідно ч.3 ст. 36 КЗпП України.

За згодою адвоката ОСОБА_1 та відповідно до ч.5 ст.294 КУпАП, апеляційний суд розглядає справу у відсутності ОСОБА_2, який належним чином повідомлений про місце та час судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги не подавав, причину своєї неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення адвоката ОСОБА_1, який підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення суд, відповідно до вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, зобов'язаний всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам, з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи про адмніністративне правопорушення, приймаючи рішення у справі щодо ОСОБА_2, суд першої інстанції врахував вищезазначені вимоги закону, дав об'єктивну оцінку всім доказам, які є в матеріалах справи.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.7 ст.41 КУпАП є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи й підтверджується сукупністю зібраних і перевірених доказів, а тому доводи скарги в цій частині є необґрунтованими.

Факт вчинення ОСОБА_2. адміністративного правопорушення підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення №ЗК 204/07/АВ/П/ПТ від 11.06.2018, Актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ЗК 204/07/АВ від 29.05.2018, наказом про припинення трудового договору від 17.04.2018, №DO08848, повідомленням про звільнення та необхідність одержання трудової книжки від 19.04.2018, вих.№7398/19/04/2018.

Диспозиція ч.7 ст.41 КУпАП передбачає відповідальність за порушення встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України «Про військовий обов'язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Ядзакі Україна» та відповідно до наказу керівника підприємства - ОСОБА_2 від 17.04.2018, №DO08848 , з 19.04.2018 звільнений на підставі пункту 3 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із вступом на військову службу, згідно повістки військового комісара Турківського РВК.

-4-

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст. 119 КЗпП України у редакції Закону України від 24.12. 2015, № 911-VIII за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2, будучи директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна», не забезпечив дотримання вимог, передбачених ч.3 ст. 119 КЗпП України, звільнивши ОСОБА_3 19.04.2018 з роботи, на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з призовом на військову службу .

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент звільнення на підставі п.3 ст.36 КЗпП України, ОСОБА_4 та інших осіб, зазначених у Акті перевірки, в Україні мобілізація не проводилась, воєнний стан не оголошувався, відбудовний період після закінчення воєнних дій не настав, а отже особливий період в контексті діючого законодавства України не діяв, апеляційний суд відхиляє з таких підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

-5-

Особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014, № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Указ Президента України від 26.09.2016, № 411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015, №15», не містить положень, які скасовують дію особливого періоду в Україні, та стосується лише проведення у вересні - жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу.

Наведені в апеляційній скарзі доводи представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не вірно встановив фактичні обставини справи, виходячи зі змісту постанови Вищого адміністративного суду від 16 .02.2015, посилання на яку міститься в Акті перевірки додержання вимог законодавства про працю, стосовно тлумачення положень законодавства щодо визначення особливого періоду в Україні, не береться до уваги, оскільки суд першої інстанції оцінював цей документ у сукупності з іншими доказами у справі за своїм внутрішнім переконанням, без надання йому переваги чи заздалегідь встановленої сили.

Посилання захисника ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на рішення різнойменних судів України щодо практики тлумачення положень законодавства щодо визначення особливого періоду в Україні не можуть братись до уваги, оскільки такі не мають для суду, що розглядає справу, преюдиціального значення.

Разом з тим, відповідно до положень ч.5, ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

При прийнятті рішення, апеляційний суд враховує сформулювану Верховним Судом правову позицію щодо тлумачення поняття «особливий період», викладену в постанові від 25.04.2018 у справі N 205/1993/17-ц (касаційне провадження N 61-1664св17), відповідно до якої установлено, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014,N 303/2014 «Про часткову мобілізацію» (Указ N 303/2014). Також у цій справі наголошується, що Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав, відтак встановлений з 17.03.2014 особливий період в Україні не скасований та продовжує діяти.

Таким чином обставини, що виключали б провадження у справі з підстав відсутності в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, передбаченого ч.7 ст.41 КУпАП, наведені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_1 не знаходять свого підтвердження, а наведені мотиви не спростовують протиправність вказаних дій ОСОБА_2. Висновки суду першої інстанції про його винуватість відповідають фактичним обставинам справи, його дії кваліфіковані правильно.

-6-

З урахуванням наведеного вище, апеляційний суд приходить до висновку, що суддею місцевого суду ОСОБА_2. обґрунтовано визнано винним у недотриманні вимог, передбачених ч.3 ст.119 КЗпП України та вчиненні, передбаченого ч.7 ст.41 КУпАП адміністративного правопорушення, а призначене йому адміністративне стягнення таким, яке відповідає санкції вищевказаної статті - як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, так і особі правопорушника, і є справедливим.

На інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.

При прийнятті рішення враховуються положення нормативно-правових актів про те, що сторони провадження в справах про адміністративні правопорушення є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; та те, що правопорушником жодних доказів у підтвердження обґрунтованості доводів апеляційної скарги надано не було.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_1, подану в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.08.2018 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.7 ст.41 КУпАП - без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя: