Дата документу Справа № 336/8813/15-п
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 336/8813/15-п Головуючий в 1 інстанції Дацюк О.І.
Провадження №33/807/247/18 Доповідач в 2 інстанції Тютюник М.С.
Категорія ч. 3 ст.130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року місто Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Запорізької області Тютюник М.С., розглянувши клопотання ОСОБА_2 про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2015 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 130 КУпАП.

ВСТАНОВИВ:

24 грудня 2015 року постановою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Казначея Євгенія Володимировича визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 130 КУпАП.

17 грудня 2018 року ОСОБА_2 звернувся із апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку апеляційного оскарження (а.с.43-45).

В обґрунтування необхідності поновлення строку на оскарження постанови суду першої інстанції, апелянт посилається на те, що в порушення ч. 1 ст. 285 КУпАП до судового засідання його викликано не було, копію постанови поштою не направлено, про існування постанови дізнався лише 10.12.2018 року, коли його було викликано до Шевченківського ВП для відбування адміністративного стягнення. Також зазначив, що за адресою вказаною в постанові суду ніколи не мешкав. Тому вважає, що причина пропуску строку на апеляційне оскарження постанови є поважною.

Ознайомившись з матеріалами справи, перевіривши доводи клопотання ОСОБА_2 та подані ним докази, приходжу до висновку щодо відсутності підстав для задоволення клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, виходячи з наступного.

Чинні норми КУпАП стосовно права на оскарження постанови місцевого суду у справі про адміністративні правопорушення забезпечують за аналогією з правом на доступ до суду, закріпленим у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., законну мету і не порушують саму сутність цього права.

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі "Мельник проти України", норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження і перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. (Рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року).

Відповідно до вимог ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Отже, за вище наведеною нормою строк на подачу апеляційної скарги обчислюється не з моменту ознайомлення з постановою судді чи з моменту її отримання, а з моменту її винесення.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами розгляду вказаної справи 24 грудня 2015 року Шевченківським районним судом м.Запоріжжя винесено постанову, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на 15 діб, стягнуто судовий збір.

Доводи апелянта про поважність причин пропущеного строку на оскарження постанови суду від 24 грудня 2015 року не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

Так, твердження ОСОБА_2 про його не обізнаність щодо розгляду справи апеляційний суд вважає безпідставними у зв'язку з наступним.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії АП2 №309288 від 5 грудня 2015 року ОСОБА_2 вказав своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 та інші відомості у тому числі і номер свого телефону і, засвідчив правильність даних в протоколі своїм особистим підписом (а.с. 2).

Суд першої інстанції, не дивлячись на наявність в протоколі відомостей щодо належного повідомлення ОСОБА_2 про дату судового розгляду, додатково використав усі процесуальні можливості щодо повідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Так, матеріали справи містять довідку про доставку SМS повідомлення щодо виклику останнього у судове засідання на 15.12.2015 рокуза номером телефону, який вказав ОСОБА_2 в протоколі, (а.с.9) та судову повістку, направлену на зазначену в протоколі про адміністративне правопорушення адресу ОСОБА_2, яка повернулася до суду за закінченням терміну зберігання (а.с. 11).

Посилання апелянта про фактичне мешкання за іншою адресою не заслуговують на увагу, оскільки на момент розгляду справи судом першої інстанції матеріали справи не містили відомостей щодо іншої адреси мешкання апелянта, а сам ОСОБА_2, будучи обізнаним про складання відносно нього відповідного протоколу про адміністративне правопорушення не вжив жодних заходів для повідомлення суду про зміну адреси його місця проживання.

Доводи ОСОБА_2 про отримання постанови суду від 24 грудня 2015 року лише 10 грудня 2018 року спростовується поштовим повідомленням, з якого вбачається, що відправлення вручено особисто «Казначей» ще 04.01.2016 року (а.с. 39).

Таким чином, ОСОБА_2 не був позбавлений можливості дізнатися про хід розгляду справи та оскаржити постанову в десятиденний строк навіть з дня отримання її копії.

Крім того, твердження ОСОБА_2, що він не керував транспортним засобом, а керував його брат, який вводив в оману працівників поліції у зв'язку з їх схожістю, безпідставні, оскільки як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії АП2 №309288 від 5 грудня 2015 року, особистість водія була встановлена паспортом серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_2 (а.с. 2, 46-47).

Отже, наявність суттєвих перешкод у своєчасній реалізації прав ОСОБА_2 на апеляційне оскарження судового рішення, строк якого згідно ст.294 КУпАП обчислюється саме з дня винесення постанови, апеляційним судом не встановлено, що у своїй сукупності засвідчує відсутність поважних причин пропуску строку на оскарження.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 Кодексу України про адміністративні правопорушення суд,

ПОСТАНОВИВ:

відмовити ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2015 року відносно ОСОБА_2 за ч. 3 ст.130 КУпАП, а апеляційну скаргу повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду М.С. Тютюник