Справа № 151/410/18
Провадження № 3/151/113/18
ПОСТАНОВА

іменем України

12.06.2018 року смт. Чечельник

Суддя Чечельницького районного суду Вінницької області Моцний В.С. розглянувши матеріали, які надійшли від Управління захисту економіки Департаменту захисту економіки Національної поліції України у Вінницькій області про притягнення до адміністративної відповідальності відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, українця, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, одруженого, працюючого головою Чечельницької районної державної адміністрації Вінницької області, про вчинення адміністративного правопорушення пов'язаного з корупцією передбаченого ч.2 ст. 172-6 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:

30 травня 2018 року до Чечельницького районного суду Вінницької області від Управління захисту економіки Департаменту захисту економіки Національної поліції України у Вінницькій області надійшли матеріали про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що ОСОБА_1 який є особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, є головою Чечельницької районної державної адміністрації Вінницької області, а тому мною - суддею Моцним В.С. заявлено в даній справі самовідвід.

Вказані обставини можуть викликати сумніви щодо об'єктивності та неупередженості судді під час розгляду зазначеної справи.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У Кодексі України про адміністративні правопорушення відсутня стаття, яка б передбачала відвід (самовідвід) судді. Проте, діючі Кримінальний процесуальний кодекс України, Цивільний процесуальний кодекс України, Кодекс адміністративного судочинства України передбачають відвід (самовідвід) судді, а тому при розгляді заяв про самовідвід та відвід, слід застосувати аналогію права.

Пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" № 8 від 13.06.2007, передбачає, що відповідно до закону суддя не може брати участь у розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо він заінтересований у результаті розгляду справи або є інші обставини, які викликають сумнів в обєктивності та неупередженості судді.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб'єктивний та об'єктивний аспект. Так у справі "Гаусшильдт проти Данії", "Мироненко і Мартиненко проти України" зазначається, що наявність безсторонності, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися за допомогою субєктивного та обєктивного критеріїв. Щодо субєктивної складової даного поняття, то у справі "Гаусшильдт проти Данії" вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки зявляються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо зявляються сумніви щодо цього, то для відводу в ході обєктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі "Мироненко і Мартиненко проти України"). Зазначену позицію Європейського суду підтримав і Верховний Суд України у справі № 5-15 п12 (ухвала Верховного Суду України від 01.03.2012 у справі № 5-15 п12).

У п. 2.5 "Бангалорських принципів поведінки судді", схвалених резолюцією 2006/23 Економічної та ОСОБА_2 ООН від 27 липня 2006 року зазначається, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви у неупередженості судді.

З огляду на викладене, з метою виключення сумніву щодо об'єктивного розгляду справи та для забезпечення умов, за яких у будь-кого не виникало б сумнівів щодо розгляду справи безстороннім та неупередженим судом, приходжу до висновку, що заяву судді Моцного В.С. про самовідвід слід задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 278, 279 КУпАП України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву судді Чечельницького районного суду Вінницької області Моцного Валерія Степановича про самовідвід - задовольнити.

Адміністративний матеріал щодо вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-6 КУпАП, передати до канцелярії суду для проведення повторного автоматизованого розподілу справи.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя:

В судовому засіданні захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, адвокат ОСОБА_1 вказав, що наявні обставин, які викликають сумнів в неупередженості судді, однак клопотання про відвід не заявляв, вважаючи заявлений самовідвід підставним.

Прокурор Бурковський Ю.В. в судовому засіданні вказав, що самовідвід судді в даній справі є обгрунтованим та не заперечував проти його задоволення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обовязків, визначених процесуальним законом.

Відповідно до ст. 48 даного Закону, суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Кодекс України про адміністративні правопорушення не передбачає процесуальних норм, які регламентують порядок розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення і не містить спеціальних норм, що передбачають для учасників судового розгляду можливість заявити відвід судді або самовідвід, відповідно, не передбачають порядку розгляду заяви про відвід (самовідвід). Однак, відповідно з ч.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950 року, кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов'язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині справедливий розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. 17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала обов'язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» (від 29 червня 2004 року №1906-IV), чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до п. 55 Рішення Європейського Суду з прав людини «Гурепка проти України» «з огляду на свою усталену прецеденту практику, Суд не має сумніву, що в силу суворості санкції дана справа за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично носило кримінальний характер з усіма гарантіями статті 6 Конвенції (995_004), та, відповідно, й статті 2 Протоколу N 7 до Конвенції (994_804) (див. Engel and others v. the Netherlands, judgment of 8 June 1976, Series A no. 22, параграфи 82-83; Ozturk v. Germany, judgment of 21 February 1984, Series A no. 73, параграфи 48-50; Escoubetv. Belgium judgment [GC], no.26780/95, параграф 32, ECHR 1999-VII; Ezeh and Connors v. the United Kingdom [GC], nos.39665/98 and 40086/98, ECHR 2003-X).

Зазначені обставини свідчать про наявність прогалин в праві стосовно процесуального врегулювання розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення і, зокрема, врегулювання права на відвід (самовідвід) і порядку розгляду заяви про відвід (самовідвід), та визначення підсудності. Проте діючий Кримінальний процесуальний кодекс України передбачає відповідні статті, а тому, при розгляді заяви про відвід (самовідвід), слід застосувати аналогію права.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 32 КПК України, кримінальне провадження щодо обвинувачення судді у вчиненні кримінального правопорушення не може здійснюватись тим судом, у якому обвинувачений обіймає чи обіймав посаду судді.

Враховуючи вищенаведене, справа підлягає передачі для повторного авторозподілу на підставі самовідводу судді, виходячи з наступного.

Відповідно ст.75 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості. Згідно ст.80 КПК України за наявності підстав, передбачених ст.75-76 цього Кодексу суддя зобовязаний заявити самовідвід.

В силу ч. 2 ст. 8 КПК України у кримінальному провадженні застосовується принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у справі Мельник проти України (Melnik v. Ukraine), скарга № 72286/01, §22, ECHR 2006, зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

У справі «Білуха проти України», рішення від 09.11.2006 р., ЄСПЛ зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду наявність безсторонності відповідно до п.1 ст.6 повинна визначатися за суб'єктивним та об'єктивним критеріями.

Отже, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобовязані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, за наявності до того підстав, повинен заявляти самовідвід.

Відповідно до ст. 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим зїздом суддів України 22 лютого 2013 року, неупереджений розгляд справ є основним обовязком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи.

Керуючись ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, враховуючи положення ст.245 КУпАП, одним із завдань якої є обєктивне зясування обстав та необ'єктивності розгляду даної справи, вважаю за необхідне задовільнити заяву про самовідвід.

На підставі наведеного, враховуючи, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 являється суддею у відставці, з 29 березня 1993 року по 19 грудня 2016 року працював на посаді судді Піщанського районного суду Вінницької області, наказом від 28 жовтня 2010 року включив мене як суддю до штату Піщанського районного суду Вінницької області, так як займав адміністративну посаду голови суду до 25 квітня 2014 року, тому, з метою усунення обставин, які можуть викликати сумніви у обєктивності та неупередженості судді, вважаю заявлений самовідвід підставним та обгрунтованим.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 6, 9, 48, 63 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950 року, ст.8 Конституції України, ст.17 Закону України «Про міжнародні договори», ст.ст. 75, 81 КПК України, ст. ст. 283, 284 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИЛА:

Задовільнити заявлений суддею Щербою Надією Леонідівною самовідвід по справі № 142/82/18, провадження № 3/142/50/18, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.172-6 КУпАП.

Матеріали справи № 142/82/18, провадження № 3/142/50/18 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.172-6 КУпАП передати до канцелярії суду для повторного розподілу автоматизованою системою документообігу суду.

Постанова оскарженню не підлягає.

Cуддя: