Справа № 541/995/18
Номер провадження3/541/341/2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року м. Миргород

Суддя Миргородського міськрайонного суду Полтавської області Сидоренко Ю.В., розглянувши матеріали що надійшли з Миргородського ВП Головного управління Національної поліції в Полтавській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, зареєстрованого і проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_3, студента ІНФОРМАЦІЯ_4,

за ст. ст. 121 ч.6, 126 ч.2 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

09 травня 2018 року о 16 годині 00 хвилин в м.Миргороді по вулиці Багачанській ОСОБА_1 керував мото Honda-Dio не маючи права керування даним транспортним засобом, без посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п.п.2.1а ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 126 ч. 2 КУпАП.

Також, 09 травня 2018 року о 16 годині 00 хвилин в м.Миргороді по вулиці Багачанській ОСОБА_1 керував мото Honda-Dio не зареєстрованим у законному порядку, тобто без номерного знака, чим порушив п.2.9 в, 30.2 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 121 ч. 6 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину не визнав посилаючись на Віденську конвенцію про дорожній рух, якою мопед з обємом двигуна до 50 кб.см., яким він керував, прирівняно до велосипеда, а отже в його діях відсутні подія та склад правопорушення. Крім того суду надав довідку про те, що він є дитиною-інвалідом, довідку про доходи та характеристику з місця навчання (а.с. 20-22).

Відповідно до ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» звернуто увагу судів на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягують до відповідальності.

Згідно з ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Суд, заслухавши пояснення особи, що притягається до адміністративної відповідальності, оцінивши докази та зясувавши обставини справи, вважає наступне.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлений Правилами дорожнього руху, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Згідно з п. 1.1 Правил дорожнього руху України вони, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Відповідно до п. 1.9 Правил дорожнього руху України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що учасники дорожнього руху зобовязанні знати і неухильно дотримуватися вимог цього закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Вина ОСОБА_1 в керуванні транспортним засобом Honda-Dio, не зареєстрованим у встановленому порядку, не маючи права керування даним транспортним засобом, без посвідчення водія відповідної категорії підтверджується протоколами про адміністративні правопорушення: серії БР №064139 та БР №064140 від 09 травня 2018 року (а.с. 1, 10) та іншими матеріалами справи в їх сукупності.

Щодо посилання особи, що притягається до адміністративної відповідальності про те, що транспортний засіб, яким він керував згідно Віденської конвенції «Про дорожній рух» прирівняно до велосипеда суддя зазначає наступне.

Конвенція про дорожній рух (Відень, 8 листопада 1968 року), яка ратифікована Україною та є обовязковою складовою міжнародного права, містить наступні визначення велосипеда та мотоциклу, як транспортних засобів. Зокрема пункт l) термін "велосипед" означає будь-який транспортний засіб, який має принаймні два колеса і приводиться в рух виключно мускульною енергією осіб, які перебувають на цьому транспортному засобі, зокрема за допомогою педалей або рукояток;

m) термін "велосипед з підвісним двигуном" означає будь-який двох- або триколісний транспортний засіб, забезпечений двигуном внутрішнього згоряння з об'ємом циліндра, що не перевищує 50 куб.см (3.05 куб. дюйма), і максимальна конструктивна швидкість якого не перевищує 50 км/годину (30 миль/год); однак Договірні сторони можуть не вважати велосипедами з підвісним двигуном відповідно до свого національного законодавства ті транспортні засоби, які не мають характеристик велосипедів щодо можливостей їх використання, зокрема можливості приведення їх у рух за допомогою педалей, або які за своєю максимальною конструктивною швидкості, вазі або деяким характеристикам двигуна перевищують встановлені межі. Жодне положення цього визначення не повинно тлумачитися як перешкода Сторонам повністю прирівнювати велосипеди з підвісним двигуном до велосипедів при застосуванні приписів своїх національних законодавств, що стосуються дорожнього руху;

n) термін "мотоцикл" означає будь-який двоколісний транспортний засіб з коляскою або без неї, що має двигун. Договірні сторони можуть в своєму національному законодавстві прирівнювати до мотоциклів триколісні транспортні засоби, вага яких без навантаження не перевищує 400 кг (900 фунтів). Термін "мотоцикл" не включає велосипеди з підвісним двигуном, однак Договірні сторони можуть за умови, що вони зроблять відповідну заяву згідно з пунктом 2 статті 54 цієї Конвенції, прирівнювати велосипеди з підвісним двигуном до мотоциклів при застосуванні цієї Конвенції.

Відповідно до визначень, що містяться в п.1.10 Постанови КМУ «Про правила дорожнього руху» від 10 жовтня 2001 р. № 1306 велосипед - транспортний засіб, крім інвалідних колясок, що приводиться в рух мускульною силою людини, яка знаходиться на ньому; мопед - двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об'ємом до 50 куб.см. або електродвигун потужністю до 4 кВт; механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна; транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.

Зважаючи на вищевикладене, транспортний засіб Honda DIO, яким керував ОСОБА_1 відноситься до механічних транспортних засобів та відповідно до п.2.13 Правил дорожнього руху щоб мати право керування ним необхідно отримати посвідчення водія відповідної категорії, що не суперечить Конвенції про дорожній рух, оскільки вона встановлює загальні принципи для національного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, вважаю, що в діях ОСОБА_1 вбачається склад адміністративних правопорушень, передбачених ч. 6 ст. 121 та ч. 2 ст. 126 КУпАП, а саме керуванням транспортним засобом, не зареєстрованим або неперереєстрованим в установленому порядку та керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішення Європейського суду є офіційною формою розяснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Щодо юридичної відповідальності особи слід зазначити, що у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити надмірний тягар для особи».

Відповідно до ст. 36 КУпАП, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом, стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 КУпАП у разі вчинення особами віком від шістнадцяти до вісімнадцяти років адміністративних правопорушень, передбачених статтями 44, 51, 121-127, частинами першою, другою і третьою статті 130, статтею 139, частиною другою статті 156, статтями 173, 174, 1831, 185, 190-195 цього Кодексу, вони підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах. З урахуванням характеру вчиненого правопорушення та особи правопорушника до зазначених осіб (за винятком осіб, які вчинили правопорушення, передбачені статтею 185) можуть бути застосовані заходи впливу, передбачені статтею 241 цього Кодексу.

Отже, проаналізувавши обставини та характер вчиненого ОСОБА_1 правопорушення та враховуючи що правопорушник є неповнолітнім, дитиною-інвалідом, не працюючим, раніше до адміністративної відповідальності не притягувався, вважаю за можливе притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП і відповідно до ст. 24-1 КУпАП застосувати до нього заходи впливу, що застосовуються до неповнолітніх, а саме попередження.

Керуючись ст.ст.13, 24, 24-1, 33, 34, 36, 130, 251, 268, 291, 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Об'єднати адміністративні справи, що надійшли до суду відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126, ч. 6 ст.121 КУпАП, №541/995/18(провадження №3/541/341/2018), №541/996/17(провадження №3/541/342/2018) в одне провадження.

Об'єднаним справам присвоїти єдиний № 541/995/18, провадження №3/541/341/2018.

Застосувати відносно ОСОБА_1 захід впливу у виді попередження.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на оскарження.

Суддя Миргородського

міськрайонного суду ОСОБА_2