Провадження № 3/243/2774/2018
Справа № 243/9192/18
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Суддя Словянського міськрайонного суду Донецької області Ільяшевич О.В. розглянувши матеріали, які надійшли з Управління захисту економіки в Донецькій області Департаменту захисту економіки Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянки України, РНОКПП НОМЕР_1, працювала на посаді директора Департаменту освіти та науки ОСОБА_2 обласної державної адміністрації ОСОБА_2 обласної військово-цивільної адміністрації, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, фактичне місце проживання на час розгляду справи: АДРЕСА_1,
за вчинення адміністративних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 172-7, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, -
Права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, передбачені ст. 268 КУпАП, та положення статті 63 Конституції України ОСОБА_1 розяснені та зрозумілі, заяв чи клопотань від неї не надійшло.
При розгляді адміністративної справи в суді ОСОБА_1 своєї провини у скоєнні адміністративних правопорушень не визнала, зазначивши, що дійсно нею виданий наказ від 23 липня 2018 року про відрядження неї та водія ОСОБА_3, де причиною відрядження вказано, що вона викликана до слідчого у кримінальному провадженні.Разом з тим, повідомила, що первісно вона видала наказ, за яким метою відрядження була її участь у круглому столі, організованому ОСОБА_4 біженців, також у неї було доручення губернатора з приводу відвідування опорних шкіл у м. Маріуполі та у районі. При цьому зазначила, що коли вона повідомила про необхідність поїздки з питання участі у круглому столі, де її чекали та чекали на її виступ своєму керівникові ОСОБА_5, то він в усній формі повідомив, що це не є підставою поїздки, розпорядився змінити підставу наказу, де зазначити саме участь у допиті, як реальну та більш вагому причину поїздки до м. Маріуполя. Оскільки вже на той час стосунки із ним у неї були натягнуті, вона вирішила не сперечатися та змінила формулювання наказу, при цьому, оскільки в повістці було написано, що вона адресується директору департаменту освіти, незважаючи на те, що її статус підозрюваної у повістці був визначений, вона вирішила, що викликають її, саме як службову особу, по службовій справі. Їй на сьогодні також незрозуміло, чому її безпосередній керівник замість того щоб зауважити неправильність формулювання приказу, його проігнорував, і лише після того, як вона відкликала свою заяву про звільнення, написав про його існування до органів поліції. Також зазначила, що про існування цього приказу ОСОБА_5 було відомо відразу, оскільки вся документація у їх організації сканується та вноситься до електронної бази. Наполягала на тому, що будь-якого наміру використання свого службового становища у неї не було, адже навіть вартість квитка до Маріуполя порівняно з її заробітною платою не є чимось обтяжуючим, до того ж навіть якщо прийняти до уваги, що вона бажала поїхати з комфортом, то вона у м. Маріуполі виконувала свої безпосередні обовязки, а у слідчого провела лише 10 хв.. Також підтримала доводи свого захисника у повному обсязі.
Захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні доводи своєї довірительки підтримала, крім того посилаючись на норми чинного законодавства, зазначила, що є всі підстави для закриття справи про адміністративне правопорушення, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що її довірителька не діяла в умовах реального конфлікту інтересів. Захисник ОСОБА_6 погодилася, що дійсно в наказі про відрядження ОСОБА_1 вказала причину поїздки виклик слідчого разом з тим, як видно із протоколу допиту підозрюваної, він складався всього 10 хв., а отже невідомо чому слідчий вказав у повістці, що ОСОБА_1 пробула у прокуратурі дві години. До того ж, незважаючи на це, підзахисна провела день, виконуючи свої посадові обовязки, що підтверджено як письмовими доказами так і показаннями свідків у судовому засіданні, а до слідчого ходила у вільний від своєї роботи час(під час кави-брейк на заході). Жодних коштів за відрядження ОСОБА_1 не отримала. Крім того, захисник ОСОБА_6Ю, зазначила, що протокол складено неповноважною на це особою, оскільки хоч і старший оперуповноважений в ОВС Управління захисту економіки в Донецькій області ДЗЕ Національної поліції України майор поліції ОСОБА_7 і має право на складання такого протоколу, однак згідно вимог чинного законодавства, у нього немає права на здійснення перевірки, оскільки таку перевірку може здійснювати лише НАЗК. Також з посиланням на норми права зазначила, що строк притягнення до адмінвідповідальності сплинув, оскільки днем виявлення правопорушення є день винесення незаконного наказу, або щонайменш виявлення наказу безпосереднім керівником ОСОБА_1 та повідомлення про це органи поліції, однак аж ніяк день складення протоколу про адмінправопорушення. Вважає, що є всі підстав для закриття провадження по справі, як реабілітуючи відсутність складу адмінправопорушення, а у разі, якщо суд дійде іншого висновку у звязку із закінченням строків розгляду справи. Суду надала відповідні доводи у письмовому вигляді.
Прокурор в судовому засіданні підтримав наявність вчинення адмінправопорушення, виходячи з таких мотивів. Єдиною причиною поїздки у наказі вказано поїзду до слідчого у звязку з викликом як підозрюваної. ОСОБА_5, у якого ОСОБА_1 була в безпосередньому підпорядкуванні у своїх поясненнях повідомив, що ОСОБА_1 своїх безпосередніх обовязків по роботі 24 липня 2018 року не виконувала, крім того сама ОСОБА_1 у судовому засіданні ствердила, що ОСОБА_5 дозволу на поїздку до Маріуполю з питання прийняття участі у круглому столі не надавав, а навпаки заперечував проти цього. Та обставина, що ОСОБА_1 їздила саме на допит до слідчого також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_3. Отже, з врахуванням того, що відповідно до ст. 121 КПК України, витрати, повязані із прибуттям до місця досудового розслідування, підозрювана особа несе самостійно, видання таких наказів та їх реальне виконання є підставою для притягнення особи, яка їх видала до адмінвідповідальності за ст. 172-7 КУпАП. Щодо доводів ОСОБА_1 та її захисника відносно неповноважності зібрання доказів та складання протоколу про адмінправопорушення, вважає, що вони є неспроможними та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства, оскільки, органи поліції та зокрема працівники управління захисту економіки ДЗЕ мають повноваження щодо зібрання доказів та складання протоколу про адмінправопорушення за вказаними нормами КУпАП відповідно ст.. 255 КУпАП та дослідженого у судовому засіданні Положення про УЗЕ ДЗЕ. Щодо моменту виявлення корупційного адмінправопорушення, зазначив, що протокол про адмінправопорушення складається у разі встановлення обставин вчинення такого порушення, та винної особи, отже саме по собі повідомлення ОСОБА_5 про винесення незаконного наказу є лише підставою для здійснення перевірки цього повідомлення, а не виявленням порушення. З огляду на викладене ,вважає, що є всі підстави для визнання ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністратвиного правопорушення, передбаченого ч. ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП та накладення на неї адмінстягнення за вказаними статтям з врахуванням ст. 36 КУпАП.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні підтвердила, що дійсно 24 липня 2018 року ОСОБА_1 приймала участь у круглому столі, проведеному ОСОБА_4 біженців у м. Маріуполі. При цьому повідомила, реєстрація була проведена біля 09 год. -09. Год. 30 хв., потім біля півтори години проходив захід, потім була кава-брейк біля півгодини. Наскільки памятає, то ОСОБА_1 відлучалася, однак не більш як на 20 -30 хв., при цьому можливо це було під час кави брейк.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні дала аналогічні із свідком ОСОБА_8 показання.
Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні ствердив, що дійсно вони із ОСОБА_1 їздили 24 липня 2018 року у м. Маріуполь, як йому в ході поїздки стало зрозуміло, що їхали вони до прокуратури та суду. Коли приїхали до м. Маріуполя, то на одній вулиці був і суд, і прокуратура,і якійсь готель, куди, як зясувалося ,теж необхідно було прибути ОСОБА_1. Він не може ствердити, куди саме ходила ОСОБА_1, тому що всі ці обставини йому стали відомі лише із бесіди з ОСОБА_1, а він їх не намагався запамятати. Може ствердити, що вони приїхали на вулицю, назви не памятає, де запитали, про те, де знаходяться всі три будівлі, на що їм відповіли, що всі три споруди знаходяться саме на цій вулиці. Після чого, він поставив автомобіль у одному місті, а ОСОБА_1 пішла у справах, не було її більше години. Після чого, вони поїхали по школах по району. Вони їздили по різних школах фактично до вечора.
Свідок ОСОБА_5 чотири рази викликався до суду, однак жодного разу у судове засідання не зявився, хоч був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду. Суд зазначає, що двічі свідок надсилав документи, які на його думку свідчили про його зайнятість по роботі, однак судом такі причини не можуть бути визнані поважними, оскільки обовязок явки до суду як свідка є вищим за вказані ним службові обовязки, тому що, в даному випадку, свідок є носієм інформації, яка може стати джерелом доказів, що можуть вплинути на повний та всебічний розгляд справи. Суд зважає також на ту обставину, що свідок ОСОБА_5 є одним з провідних у вказаній справі, отже його показання безпосередньо у судовому засіданні могли бути одними з ключових. Втім, незважаючи на численні листи суду щодо явки до судового засідання, свідок ОСОБА_5 їх проігнорував та до суду не зявився. Суд наголошує на тому, що відповідно до норм чинного КУпАП України, суд позбавлений можливості застосувати привід до вказаного свідка, оскільки жодною нормою КУпАП такого приводу не передбачено, а аналогія процесуальних норм з цього питання, на думку суду, є недопустимою. Отже в даному випадку, законодавцем норми КУпАП виписані таким чином, що розраховані саме на правосвідому та правомірну поведінку особи, яка викликається до суду як свідок. Наслідки неправомірної поведінки свідка можуть бути застосовані лише у разі його явки до суду( ст.. 185-3 КУпАП). За таких обставин, зважаючи на строки розгляду справи, суд прийшов до висновку про розгляд без подальшого виклику свідка у судове засідання.
З досліджених у судовому засіданні письмових доказів встановлено, що відповідно до Розпорядження голови ОСОБА_2 ОДА за № 261рк від 16 жовтня 2015 року, ОСОБА_1 16 жовтня 2015 року було призначено на посаду директора Департаменту освіти та науки ОСОБА_2 обласної державної адміністрації ОСОБА_2 обласної військово-цивільної адміністрації (а.с. 19-20);
06 червня 2016 року ОСОБА_1 під підпис ознайомлена із посадовою інструкцією директора департаменту освіти і науки ОСОБА_2 обласної державної адміністрації, відповідно до положень якої, посада директора Департаменту згідно із ст. 6 Закону України "Про державну службу" віднесена до категорії "Б" посад державних службовців. У своїй діяльності директор Департаменту керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної ОСОБА_4 України, наказами Міністерства освіти і науки України, розпорядженнями голови облдержадміністрації та рішеннями обласної ради, Положенням про департамент, іншими нормативно-правовими актами, що повязані з функціями департаменту. За правопорушення, скоєні в процесі здійснення своєї діяльності, директор Департаменту несе відповідальність в межах, визначених чинним адміністративним, кримінальним та цивільним законодавством України (а.с. 23-25).
16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 під особистий підпис була також попереджена про обмеження, спрямовані на запобігання корупційним та повязаним з корупцією правопорушенням, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів і одержання неправомірної вигоди або подарунка та поводження з ними, щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності , дотримання вимог фінансового контролю (а.с. 26-27, 27 з.б.).
ОСОБА_2 обласної державної адміністрації ОСОБА_2 обласної військово-цивільної адміністрації від 28 серпня 2018 року № 0.6/25/1646/0/2-18 в порядку ч. 7 ст. 53 ЗУ «Про запобігання корупції» до Управління захисту економіки в Донецькій області Департаменту захисту економіки Національної поліції України, було направлено інформацію щодо можливого вчинення директором освіти і науки ОСОБА_2 ОДА ОСОБА_1 правопорушення, повязаного з корупцією, у звязку із порушенням ОСОБА_1 положень ч.1 ст. 22 ЗУ «Про запобігання корупції», яке виразилось у використанні останньою будь-якого державного чи комунального майна або коштів в приватних інтересах (а.с. 13).
Відповідно до листа ОСОБА_2 ОДА від 06 вересня 2018 року за № 06/25-4589/4-18, ОСОБА_1 не повідомляла про наявність у неї реального конфлікту інтересів під час прийняття рішення про підписання Наказу Департаменту освіти та науки ОСОБА_2 ОДА за № 245/164-18 від 23 липня 2018 року (а.с. 28).
Згідно із наданим на запит суду листом підтвердженням IEV/10/2018/131 представництва ОСОБА_4 ради у справах біженців в України, 24 липня 2018 року у м. Маріуполі був проведений Круглий стіл «Впровадження досвіду роботи ДРБ з молоддю у молодіжну політику ОСОБА_2, Луганської та Дніпропетровської області», директор Департаменту освіти Донецької області ОСОБА_1 приймала участь у вищезазначеному закладі (а.с. 101,102). До листа також додані копії фотознімків з проведення круглого столу (82-83), а також списки осіб які приймали участь у вказаному заході, де за № 9 вказана ОСОБА_1 (а.с.103).
Відповідно до представленого для огляду протоколу допиту ОСОБА_1 як підозрюваної, остання 24 липня 2018 року перебувала у слідчого з 12 год 50 хв. До 13 год. 00 хв..
Відповідно до копії листа від 04 грудня 2018 року, 24 липня 2018 року ОСОБА_1 відвідувала опорну Мангуську ОСОБА_11 ступеню № 1, яка розташована у смт Магуш, вул. Горького, 62 з метою перевірки виконання ремонтних робіт та відкриття у новому навчальному році.
Згідно із листом від 24 липня 2018 року, ОСОБА_1 повідомила керівництво у особі ОСОБА_12 про те, що вона відбуває у відрядження до м. Маріуполя у звязку із викликом її до слідчого для проведення допиту. Зазначений лист має штрихкод та дату(а.с.129).
Відповідно до відповіді з ДонОДА від 27 листопада 2018 року, вказаний вище лист до ДонОДА не надходив(а.с.150).
Відповідно до ч. 1 розділу 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року за № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України від 13 березня 1998 за № 218/2658 (із змінами), службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).
Відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» субєктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а саме державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування.
Статтею 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено поняття реального конфлікту інтересів, як суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на обєктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобовязані:
1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів;
2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно;
3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів;
4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.
Адміністративним правопорушенням відповідно до ч. 1 ст.172-7 КУпАП визнається неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів.
Адміністративним правопорушенням відповідно до ч. 2 ст.172-7 КУпАП визнається вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.
Для формування чіткого розуміння змісту інституту запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, насамперед, необхідно з'ясувати сутність ключового терміну - конфлікт інтересів.
Слід звернути увагу, що на відміну від попереднього Закону України "Про засади запобігання та протидії корупції", в якому надавалось загальне визначення конфлікту інтересів, чинний Закон виділив два його види:
потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень (абзац дев'ятий частини першої статті 1 Закону);
реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень. (абзац тринадцятий частини першої статті 1 Закону).
Тобто складовими конфлікту інтересів (реального, потенційного) є:
приватний інтерес (будь-який майновий чи немайновий), службові/ представницькі повноваження (безпосередні та загальнослужбові), а співвідношення вказаних складових спричиняє виникнення:
реального конфлікту інтересів - приватний інтерес суперечить службовим/представницьким повноваженням, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень;
потенційного конфлікту інтересів - у сфері службових/ представницьких повноважень наявний приватний інтерес, що може за настанні певних обставин у майбутньому вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.
Приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв'язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях (абзац дванадцятий частини першої статті 1 Закону).
Важливо підкреслити, що перелік самих стосунків не є вичерпним, адже при наданні визначення законодавцем використано словосполучення "у тому числі", тобто у дефініції окреслено лише найбільш типові форми стосунків, які можуть зумовлювати наявність майнового чи немайнового інтересу.
Практично це означає, що кожен службовець при виконанні своїх повноважень повинен брати до уваги увесь спектр своїх не лише правових (юридичних), а й соціальних (приватних) відносин, які зумовлюють виникнення майнового чи немайнового інтересу.
При цьому тільки такий приватний інтерес у сфері службових/представницьких повноважень, що може вплинути або впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень, спричиняє виникнення реального або потенційного конфлікту інтересів.
Наявність протиріччя встановлюється в кожному окремому випадку виконання доручення, розгляду листа, здійснення контрольного заходу тощо, шляхом порівняння повноважень та існуючого у особи приватного інтересу із подальшим визначенням можливості (неможливості) такого інтересу вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття рішення, вчинення діяння службовою особою.
Адміністративним правопорушенням (проступком) відповідно до статті 9 КУпАП визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свобод громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно абзацу 5 частини статті 1 Закону України "Про запобігання корупції", корупція - це використання особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи повязаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи повязаних з ними можливостей.
Наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи встановлюється наявними у справі доказами, оцінка яких здійснюється відповідно до ст. 252 КУпАП.
Відповідальність за скоєння адміністративних правопорушень за ст.172-7 ч. 1 та ч. 2 КУпАП передбачена Главою 13-А «Адміністративні правопорушення, повязані з корупцією» цього Кодексу.
За змістом ст. 172-7 КУпАП особистий інтерес - це користь, вигода, яка стосується (або цікавить) особи, і які вона бажає отримати для себе особисто або близьких осіб.
Об'єктивна сторона даного правопорушення полягає в бездіяльності особи, яка знала про наявність особистих інтересів чи обставин, які можуть вплинути на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, привести до невиконання або неналежного виконання своїх посадових обов'язків, тому зобов'язана була повідомити про це своєму керівникові, однак не зробила цього ( ч. 1) та ( ч. 2) вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.
Суб'єктивна сторона характеризується прямим умислом.
Згідно зі ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Таким чином, не будь-яка суперечність між особистими інтересами особи та її службовими повноваженнями створює конфлікт інтересів, оскільки особистий інтерес та її службові обовязки можуть не суперечити один одному.
В рішенні Конституційного Суду України від 06.10.2010 року (справа №і- 27/2010 про корупційні правопорушення та введення в дію антикорупційних законів) суд звернув увагу, що у ратифікованих Україною конвенціях, які є частиною національного законодавства, корупційна діяльність безпосередньо пов'язується з корисливими діями (бездіяльністю) посадової особи при виконанні покладених на неї службових обов'язків.
З метою уникнення неоднозначного тлумачення норм Закону «Про запобігання корупції» та положень Кодексу України про адміністративні правопорушення в судовій практиці та запобігання помилкам при розгляді справ про окремі адміністративні правопорушення, повязані з корупцією ВССУ підготував інформаційний лист від 22.05.2017 № 223-943/0/4-17.
Зокрема, в п. з ОСОБА_2 ВССУ констатував, що для встановлення наявності факту прийняття рішення, вчинення чи невчинення дії в умовах реального конфлікту інтересів та розмежування реального і потенційного конфлікту інтересів особа, яка здійснює правозастосовну діяльність, для кваліфікації рішення як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, має встановити наявність обовязкової сукупності таких юридичних фактів, як:
1) наявність у правопорушника факту приватного інтересу, який має бути чітко сформульований (артикульований) та визначений;
наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими - представницькими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення.
3)наявність повноважень на прийняття рішення.
4)наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службова чи представницьким інтересом на обєктивність або неупередженість рішення.
Без наявності хоча б одного з фактів із цієї сукупності реальний конфлікт інтересів не виникає. Встановлення цих фактів має бути відображено в протокол про адміністративне правопорушення, повязане з корупцією, та, відповідно, ь постанові суду.
Для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатні: констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на обєктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що, по-перше, приватний інтерес наявний, по-друге, він суперечите службовим чи представницьким повноваженням, а по-третє, така суперечність не може вплинути, а реально впливає на обєктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.
Так в судовому засіданні достовірно встановлено, що дійсно ОСОБА_1 був виданий наказ про відрядження, підставою якого було зазначено, що вона повинна зявитися на виклик слідчого. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, і вказана обставина підтверджується як показаннями свідків так і зібраними письмовими доказами, що фактично метою поїздки були безпосередні обовязки ОСОБА_1В, а саме: участь , як запрошеної від Департаменту освіти, у круглому столі, організованому ДРБ, а також поїздка за дорученням губернатора по опорних школах.
Суд наголошує на тому, що як із показань свідків, так і представлених вищезазначених документах, ретельно досліджених у судовому засіданні, видно, що фактично ОСОБА_1 перебувала у слідчого не більше 10 хв., при цьому, як видно із показань свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_1 вони не бачили саме під час кави-брейк(тобто у перерву), увесь інший час, вона була присутня, тобто була відсутня лише під час відпочинку. Після чого, за словами свідка ОСОБА_3, які підтверджені у судовому засіданні листами керівника відділу освіти та департаменту освіти в м. Маріуполі, ОСОБА_1 поїхала по школах, тобто вона здійснювала свої обовязки по роботі цілий день.
Суд не може прийняти до уваги доводи прокурора в тій їх частині, що оскільки ОСОБА_1 прийняла участь у круглому столі, організованому ДРБ, без погодження із своїм безпосереднім керівником ОСОБА_5, тим самим фактично не виконувала свої обовязки по роботі. Так, на неї, як на керівника був покладений обовязок взаємодії із іншими організаціями щодо вдосконалення роботи Департаменту, передбачений Положенням про Департамент. Отже в даному випадку ОСОБА_1, як керівник мала певні дискреційні повноваження щодо свого пересування у просторі та часі для найкращого виконання своїх обовязків, і, на думку суду, не повинна була у повній мірі узгоджувати абсолютно всі прийняті нею рішення із керівництвом щодо своїх поїздок. До того ж, із пояснень самої ОСОБА_1, які відповідно до ст. 251 КУпАП є джерелом доказів нарівні із іншими доказами у справі про адмінправопорушення, видно, що спочатку вона у наказі вказала причиною відрядження поїздку до м. Маріуполя для прийняття участі у круглому столі, однак пізніше змінила формулювання наказу за вказівкою її керівника ОСОБА_5, який не висловив пряму заборону її поїздки, а лише повідомив про те, що вагомішою причиною слід вказати саме поїздку до слідчого.
Суд повторно наголошує на тому, що свідок ОСОБА_5 у судове засідання не зявися, а тому такі пояснення ОСОБА_1 не спростовані будь-якими доказами у судовому засіданні.
Суд зазначає, що свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому засіданні ствердили, що програма заходу, проведеного ДРБ, відповідала за плановому часу. Аналіз часу заходів у програмі, показань свідків та даних протоколу допиту ОСОБА_1 щодо часу його проведення, дозволяють дійти висновку, шр вона перебувала у слідчого саме під час кави- брейк.
З огляду на викладене, судом визнається доведеними обставини того, що фактично, ОСОБА_1 здійснила поїзду до м. Маріуполя на службовому автомобілі 24 липня 2018 року саме за своїми обовязками по роботі, а ті десять хвилин, які вона провела у слідчого, вона пробула у вільний від роботи час.
За таких обставин, незважаючи на те, що ОСОБА_1 видала наказ, в якому зазначила причину відрядження поїздка з метою допиту до слідчого (наявність приватного інтересу), враховуючи те, що ОСОБА_1 будь-яких коштів за відрядження не отримала, суд приходить до висновку, що в її діях відсутній склад правопорушення, передбачений ч.1, 2 ст. 72-7 КУпАП, оскільки умови реального конфлікту інтересів в судовому засіданні не встановлені.
Суд ставиться критично та не приймає до уваги доводи сторони захисту з приводу того, що адміністративні протоколи складені неповноважним органом, а докази зібрані цим органом є недопустимими, неспроможними та такими, що не грунутуються на законі, оскільки відповідно до норм ст. 255 КУпАП, на органи поліції покладено обовязок складання протоколів про адмінправопорушення по вказаних категоріях справ, і такий обовязок кореспондується правам та обовязкам посадових осіб, зазначеним у положенні про УЗЕ ОСОБА_13
Щодо моменту виявлення адмінправопорушення, то суд також не погоджується з думкою захисту щодо спливу строків притягнення до адмінвідповдіальності, оскільки в даному випадку судом не встановлено, що перевірка фактів, викладених у заяві ОСОБА_5 щодо вчинення правопорушення закінчилася раніше складення протоколу про адмінправопорушення, а сама по собі заява ОСОБА_5 є, на думку суду, лише підставою для проведення такої перевірки.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, у звязку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушень, передбачених ч.1, 2 ст. 172-7 КУпАП, а тому, саме з таких підстав провадження у справі підлягає закриттю.
На підставі наведеного, керуючись ч. ч. 1, 2 ст. 172-7, ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ЗУ «Про запобігання корупції», -
Справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. ч.1, 2 ст. 172-7 КУпАП, - провадженням закрити, у звязку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 172-7.
На постанову може бути подана апеляційна скарга до суду Донецького апеляційного суду через Слов'янський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня винесення постанови.
Суддя Словянського
міськрайонного суду ОСОБА_14