Справа № 428/4023/18
Провадження №3-в/428/28/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Комплєктової Т.О.,

за участі секретаря Рочевої М.О.,

представника

Сєвєродонецького ВП ГУНП в

Луганській області ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сєвєродонецького міського суду Луганської області клопотання начальника Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області полковника поліції ОСОБА_2 про заміну адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту, призначеного постановою Сєвєродонецького міського суду від 17.04.2018 року у справі № 428/4023/18:

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії ЕН 920137 від 01.03.2013 року виданий Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області, не працюючого, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, -

ВСТАНОВИВ:

24.05.2018 року начальник Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області полковник поліції ОСОБА_2 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з клопотанням про заміну адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту, призначеного постановою Сєвєродонецького міського суду від 17.04.2018 року у справі № 428/4023/18 ОСОБА_3

В обґрунтування вказаного подання посилається на те, що постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17.04.2018 по справі № 428/4023/18 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КУпАП, та призначено адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на 1 (одну) добу. Відповідно до вимог ст. 303 КУпАП вищевказана постанова суду першої інстанції в встановлений законом строк, протягом трьох місяців з дня винесення, звернена до виконання, та згідно зі ст.ст.298, 299, ч.2 ст.300 КУпАП направлена до Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області для забезпечення виконання. 11.05.2018 року ОСОБА_3 було пройдено флюорографічне дослідження легенів. Під час проходження медичного огляду у ОСОБА_3 було виявлено ураження верхньої долі лівої легені та встановлено відкриту форму туберкульозу. Згідно довідки, виданої лікарем ОСОБА_4, ОСОБА_3 не може утримуватися в умовах ІТТ. Враховуючи викладене, на даний час неможливо виконати постанову суду про застосування адміністративного арешту відносно ОСОБА_3 в зв'язку з чим, просить замінити ОСОБА_3 призначене адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту.

В судовому засіданні представник Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області підтримав вказане клопотання та просив його задовольнити.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив.

Вислухавши представника Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області, дослідивши матеріали клопотання, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1ст. 300 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до положень ч.2 ст.300 КУпАП, орган Національної поліції забезпечує виконання постанови про адміністративний арешт у порядку, встановленому законами України.

Згідно ст.304 Кодексу України про адміністративні правопорушення питання, пов'язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

За змістом п.9.5 Правил внутрішнього розпорядку в ізоляторах тимчасового тримання органів внутрішніх справ України, затверджених Наказом МВС України №638 від 02 грудня 2008 року, не дозволяється тримати в ІТТ хворих на психічні та інфекційні захворювання, а також осіб з ознаками гострих захворювань, за наявності відповідних медичних документів.

З матеріалів справи вбачається, що 11.05.2018 року ОСОБА_3 було пройдено флюорографічне дослідження легенів. Під час проходження медичного огляду у ОСОБА_3 було виявлено ураження верхньої долі лівої легені та встановлено відкриту форму туберкульозу. Згідно довідки, виданої лікарем ОСОБА_4, ОСОБА_3 не може утримуватися в умовах ІТТ.

Разом з тим, діючий КУпАП не передбачає порядку заміни такого виду адміністративного стягнення як арешт на більш м'який вид.

За таких обставин, на думку суду, не встановлено підстав з числа передбачених КУпАП для заміни не адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту на інший вид адміністративного стягнення.

Однак, суд, у світлі норм ст. 2 КУпАП ураховує, що законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

З урахуванням того, що завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).

Відповідно до статей 1, 8 Основного Закону Україна є правовою державою, де визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з положеннями ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Суд зауважує, що правові системи мають містити правові запобіжники, які б були спрямовані та допомагали б судам уникнути несправедливості, яка може виникнути при застосуванні правової норми суворо в кожному випадку, незалежно від того, наскільки незвичними є обставин тієї чи іншої справи, адже природа справедливості полягає у виправленні закону, коли він є дефектним через свою універсальність.

У рішенні від № 15-рп/2004 від 2 листопада 2004 року КСУ вказано, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті, перед усім, ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути помірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість.

Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина перша статті 50 Кодексу). Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами (частина друга статті 50 Кодексу).

Загальні засади призначення покарання не містять винятків щодо неврахування ступеня тяжкості стосовно класифікації злочинів до злочинів невеликої тяжкості і поширюються на всі злочини незалежно від ступеня їх тяжкості.

Можливість застосування до осіб, які вчинили злочин невеликої тяжкості, інших норм, що передбачають правові підстави і порядок звільнення від кримінальної відповідальності та від покарання (статті 44, 45, 46, 47, 48, 74 Кодексу), не може бути перепоною для індивідуалізації покарання, зокрема, шляхом призначення більш м'якого покарання, ніж передбачено законом.

Проте цього способу індивідуалізації покарання для осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, статтею 69 Кодексу не передбачено, хоча в ній ідеться про особливі підстави, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину для осіб, які вчинили особливо тяжкі, тяжкі і середньої тяжкості злочини. Тим самим норми зазначеної статті суперечать основоположному принципу правової держави справедливості, оскільки особи, які вчинили злочини невеликої тяжкості, поставлені в гірші умови, ніж ті, які вчинили більш тяжкі злочини. ...Закон не може ставити в більш несприятливе становище винних осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, порівняно з винними особами, які вчинили більш тяжкі злочини… є порушенням конституційних положень щодо рівності громадян перед законом.

Суд має виходити з того, що відповідно до положень ст. 8 Основного Закону Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії.

Судом не було встановлено з боку ОСОБА_3 факту ухилення від відбування покарання з моменту винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Згідно з частиною другою статті 3 Основного Закону України держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, що обумовлює максимально повне забезпечення юридичними засобами охорони і захисту прав і свобод людини і громадянина.

Такі підвалини державного ладу в Україні знайшли відображення у частинах першій, другій статті 55 Конституції України, згідно з якими кожному гарантується право на судовий захист .

Наведені конституційні норми корелюють з положеннями, які з метою захисту прав людини визначені в міжнародно-правових документах (підпункти "a", "b" пункту 3 статті 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року; пункт 1 статті 6,стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року) і вказують на зобов'язання держав-учасниць забезпечити у національному законодавстві кожному ефективний засіб правового захисту від порушення його прав особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Так як вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року), адже будь-яке втручання державного органу у право повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, бо необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52), тобто іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98), оскільки у справі Бакланов проти Росії (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі Фрізен проти Росії (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, а у справі Ізмайлов проти Росії (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий і надмірний тягар для особи.

У цій ситуації, судом не оспорюється беззаперечна необхідність виконання судових рішень у світлі завдань КУпАП регламентованих його статтею 1, однак суд акцентує увагу, у цьому винятковому випадку, на його переконання, у цей період порушується справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, бо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, який порушує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Згідно ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (надалі Закон) суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ст. 6 Закону).

З урахуванням наведеного, суд вважає за доцільне, у світлі норм ст.ст. 1-2, 300, 302-303 КУпАП, в їх системному звязку з нормами Конституції України та практикою ЄСПЛ на засадах верховенства права у руслі поняття справедливості, враховуючи, що діючим КУпАП не передбачено порядку заміни адміністративного стягнення у вигляді адміністративного стягнення на більш м'який, а ОСОБА_3 не може знаходитися в ІТТ за станом свого здоров'я, суд вважає за необхідне звільнити ОСОБА_3 від адміністративної відповідальності

Керуючись ст.ст.283-285,287,301,304 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Звільнити ОСОБА_3 від адміністративного стягнення, призначеного постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17.04.2018 року у вигляді адміністративного арешту строком на 1 (одну) добу, у зв'язку з неможливістю виконання.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Луганської області у десятиденний строк з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Сєвєродонецький міський суд.

Суддя Т. О. Комплєктова