КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 33/824/651/2018 Постанова винесена суддею Тетервак Н.А. Категорія: ч. 2 ст. 204-1 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2018 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Павленко О.П., за участі захисника Лукінчук Р.А., розглянувши апеляційну скаргу захисника Шкаровського Д.О. на постанову судді Іванківського районного суду Київської області від 27 серпня 2018 року в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, стосовно

ОСОБА_4, громадянина Республіки Білорусь, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року в ст. Мирна Оловянінського району Читинської області Російської Федерації, проживає за адресою: АДРЕСА_1,

в с т а н о в и в :

Постановою судді Іванківського районного суду Київської області від 27 серпня 2018 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 грн., з конфіскацією автомобіля марки «Toyota Avensis» 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Крім того, стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп.

Як встановив суддя місцевого суду в постанові, ОСОБА_4 23 серпня 2018 року о 17 годині 50 хвилин незаконно перетнув державний кордон України поза пунктами пропуску через державний кордон України та був виявлений на КПК «Паришів» у зоні відчуження ЧАЕС, отже вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову судді Іванківського районного суду Київської області від 27 серпня 2018 року та прийняти нову постанову, якою провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 закрити у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

За доводами апеляційної скарги захисник вважає, що суддя місцевого суду, не виконавши вимог ст. ст. 7, 251, 279, 280 КУпАП, обґрунтував свої висновки даними рапорту поліцейського, а також протоколу про адміністративне правопорушення, який за своїм змістом не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, бо не містить посилання на відповідний нормативний акт із зазначенням конкретної статті, яка порушена ОСОБА_4

Стверджує, що поза уваги суду залишилися пояснення ОСОБА_4, які доводять відсутність у нього умислу на вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, оскільки як пояснив ОСОБА_4, що нічим не спростовано, 23 серпня 2018 року разом із знайомою, рухаючись на належному йому автомобілі під його керуванням, вони перетнули державний кордон України в пункті пропуску «Славутич», попрямували до пропускного пункту «Комарин» (Республіка Білорусь), в якому пройшовши контроль, далі попрямували територією Білорусі, однак у зв'язку з відсутністю дорожніх знаків щодо напрямку руху випадково потрапили на КПП «Паришів» зони відчуження ЧАЕС.

Звертає увагу захисник і на особу ОСОБА_4, який є батьком трьох дітей, позитивно характеризується з місця роботи та використовує автомобіль для виконання трудових обов'язків, раніше не притягався до адміністративної відповідальності, щиро розкаюється у вчиненому та своїми діями не завдав значної шкоди державному або громадському порядку, при цьому ОСОБА_6, щодо якої також було складено протокол про адміністративне правопорушення, звільнено судом від адміністративної відповідальності за малозначністю та оголошено усне зауваження.

Вислухавши пояснення захисника на підтримку апеляційних вимог, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, доводи апеляційної скарги та долучені до скарги додаткові документи, допитавши свідків, вважаю, що апеляційна скарга захисника Шкаровського Д.О. підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст. 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у ст.ст. 251, 252 КУпАП, зобов'язані з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом і правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.

З провадження в справі про адміністративне правопорушення вбачається, що суддя місцевого суду при розгляді справи вислухав пояснення ОСОБА_4, який не заперечував свою вину у вчиненні правопорушення за обставин, викладених у протоколі, дослідив матеріали справи та, проаналізувавши усі докази, дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, а тому наклав на нього адміністративне стягнення, передбачене цим законом.

Однак, суддя місцевого суду не звернув уваги на те, що викладені в протоколі фактичні обставини правопорушення не узгоджуються з указаною правовою кваліфікацією діяння.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженою на те посадовою особою.

Згідно з ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення, серед іншого, зазначаються місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

Як убачається з матеріалів справи, 23 серпня 2018 року щодо ОСОБА_4 складено протокол, в якому зазначено, що в цей день о 17 годині 50 хвилин він незаконно перетнув державний кордон України, поза пунктом пропуску через державний кордон України та був виявлений на КПК «Паришів» у зоні відчуження ЧАЕС, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Статтею 9 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991 передбачено, що перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з дотриманням встановленого порядку.

Залізничне, автомобільне, морське, річкове, поромне, повітряне та пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством.

Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, у морських і річкових портах, аеропортах (аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

За диспозицією ч. 1 ст. 204-1 КУпАП адміністративна відповідальність настає за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Частиною 2 ст. 204-1 КУпАП визначені кваліфікуючі ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, а саме вчинення таких дій групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною 1 цієї статті.

Між тим, у протоколі про адміністративне правопорушення відсутні відомості про перетинання ОСОБА_4 державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України саме у групі осіб, що відповідало б диспозиції ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, немає посилань на прізвища особи (осіб), яка була разом з ОСОБА_4, як відсутні і будь-які дані про те, що ОСОБА_4 протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.

Враховуючи, що суддя, приймаючи рішення в справі про адміністративне правопорушення, не вправі виходити за межі викладених у протоколі фактичних обставин правопорушення, бо цим погіршується становище особи та порушується її право на захист, а наведена в протоколі суть адміністративного правопорушення відповідає диспозиції ч. 1 ст. 204-1 КУпАП і не містить посилань на кваліфікуючі ознаки частини 2 цієї правової норми, апеляційний суд приходить до висновку, що в даному випадку дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.

При цьому самі по собі висновки судді місцевого суду в постанові про доведення факту перетинання ОСОБА_4 державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України є вірними, оскільки підтверджуються матеріалами справи, а саме даними, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення, у рапорті поліцейського ОСОБА_7 від 23 серпня 2018 року про обставини, за яких був зупинений автомобіль під керуванням ОСОБА_4 на КПП «Паришів», у карті-схемі зони відчуження Чорнобильської АЕС із позначенням напрямку руху ОСОБА_4 після перетину державного кордону України в пункті пропуску «Славутич» та виїзду з території України і подальшого в'їзду в України поза пунктом пропуску через державний кордон України, після чого він проїхав на власному автомобілі по території України біля 5.5 км до КПП «Паришів».

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 не мав умислу на вчинення правопорушення та у зв'язку з відсутністю дорожніх знаків щодо напрямку руху випадково потрапив на КПП «Паришів» зони відчуження ЧАЕС, не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи та долучених до апеляційної скарги документів вбачається, що ОСОБА_4 виїхав з території України та в'їхав на територію Білорусі через відповідні пункти пропуску через державні кордони, автомобільна дорога від пропускного пункту «Комарин» (Республіка Білорусь) має необхідну і достатню інформацію щодо напрямків руху до зазначених пунктів та визначених місць, до того ж за поясненнями свідка ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції, що узгоджується з матеріалами справи, на значній відстані від КПК «Паришів» зони відчуження Чорнобильської АЕС на єдиній автомобільній дорозі, яка проходить як по території України, так і по території Білорусі, є відповідні дорожні знаки, які інформують про розмежування територій України та Білорусі.

Враховуючи наведене, постанова судді місцевого суду в частині кваліфікації адміністративного правопорушення підлягає зміні шляхом перекваліфікації дій ОСОБА_4 з ч. 2 на ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, зважаючи на те, що його винуватість у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, в межах тих фактичних обставин, які викладені в протоколі, знайшла своє підтвердження, а доводи апеляційної скарги в цій частині є непереконливими, оскільки спростовуються доказами у справі.

З огляду на зміну кваліфікації вчиненого ОСОБА_4 правопорушення, приймаючи до уваги фактичні обставини правопорушення, відношення ОСОБА_4 до своїх дій, відсутність обставин, які б обтяжували відповідальність за адміністративне правопорушення, особу винного, котрий характеризується виключно позитивно, працює, має сім'ю та двох неповнолітніх дітей на утриманні, за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП на ОСОБА_4 слід накласти адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.

Що стосується обов'язкового додаткового стягнення у виді конфіскації знарядь і засобів вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, а в даному провадженні засобом вчинення правопорушення є транспортний засіб ОСОБА_4, то слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В той же час, згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29.06.2004, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України» зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь яке втручання у право власності обов'язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення щодо Брумареску, параграф 78).

Таким чином, оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, передбаченого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини виходить із оцінки забезпечення «справедливого балансу», дотримання принципу пропорційності (справедливої рівноваги між інтересами суспільства і основними правами окремої людини) (пункти 69, 73 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, пункти 31, 34 рішення у справі «Ісмаїлов проти РФ» від 06 листопада 2008 року).

З огляду на викладене, враховуючи характер та фактичні обставини вчиненого правопорушення, відсутність в матеріалах провадження даних про те, що шляхом застосування конфіскації транспортного засобу, належного ОСОБА_4, буде попереджена інша будь-яка незаконна діяльність, шкода, яку ОСОБА_4 потенційно міг завдати державі, є незначною і конфіскація транспортного засобу істотно вплине на майновий стан сім'ї ОСОБА_4, оскільки у нього на утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, а його робота в ТОВ &q?ан;Фрутреал&q?нк; пов'язана з використанням власного транспортного засобу, вважаю, що в даному випадку втручання у право власності ОСОБА_4 не може вважатись пропорційним, оскільки спричинить для нього «індивідуальний надмірний тягар», що є підставою для незастосування конфіскації автомобіля марки «Toyota Avensis», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та повернення його власнику - ОСОБА_4

Правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес, проте із урахуванням обставин даної справи, не відповідатиме принципу пропорційності (справедливої рівноваги між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав конкретної особи), а необхідна рівновага не буде забезпечена, якщо ОСОБА_4 буде нести «особистий і надмірний тягар».

На переконання суду апеляційної інстанції, стягнення у виді штрафу за вчинене ОСОБА_4 правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, без застосування додаткового стягнення, за своїм видом та розміром сприяє досягненню визначеній у ст. 23 КУпАП меті адміністративних стягнень та відповідає принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, закріпленого у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції захисту прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, апеляційна скарга захисника Шкаровського Д.О. підлягає задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника Шкаровського Дениса Олеговича задовольнити частково.

Постанову судді Іванківського районного суду Київської області від 27 серпня 2018 року в частині кваліфікації правопорушення та накладеного стягнення змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_4 з ч. 2 ст. 204-1 КУпАП на ч. 1 ст. 204-1 КУпАП та накласти на нього за вчинене правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень.

Автомобіль марки «Toyota Avensis», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вилучений для тимчасового зберігання за даними протоколу про адміністративне правопорушення від 23 серпня 2018 року, повернути власнику - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У решті постанову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду О.П. Павленко