КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 33/824/849/2018 Постанова винесена суддею Вознюк С.М.
Категорія: ст. 471 МК України
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2018 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Павленко О.П., з участю представників особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу про порушення митних правил стосовно

ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року, проживає за адресою: АДРЕСА_1,

за апеляційною скаргою представника Київської митниці ДФС Клімова С.Г. на постанову судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Постановою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2018 року ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 грн.

Вилучену згідно з протоколом про порушення митних правил № 0680/12500/18 валюту, а саме долари США у кількості 2 400, повернуто ОСОБА_4

Крім того, стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп. та витрати понесені на транспортування предметів правопорушення в розмірі 10 грн. 25 коп.

Як встановив суддя місцевого суду в постанові, 23 серпня 2018 о 10 год. 09 хв. під час проходження митного контролю в зоні митного контролю залу «Відліт» терміналу «D» ДП МА «Бориспіль» ОСОБА_4, який відлітав літаком авіакомпанії «МАУ» до Грузії, м. Тбілісі, рейсом № 758, обрав канал, позначений символами зеленого кольору - «зелений коридор», тим самим, відповідно до ч. 5 ст. 366 МК України заявив про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони та обмеження щодо вивезення за межі території України та засвідчив про факти, що мають юридичне значення.

Після перетину пасажиром «білої лінії», яка позначає закінчення зони спрощеного митного контролю «зелений коридор», на підставі п. 4 ст. 336 та ст. 342 Митного Кодексу України ОСОБА_4 було постановлено питання щодо наявності в нього готівки та він повідомив, що має до 10 000 Євро, після чого його було запрошено до службового приміщення митниці залу «Відліт» терміналу «D» ДП МА «Бориспіль», де ним була видана готівка в розмірі 14 000 доларів США, яка знаходилась у його ручній поклажі, тобто переміщувалась без ознак приховування.

На момент проходження митного контролю ОСОБА_4 належним чином оформленої митної декларації не подав, до перетину ним &q?ї ;білої лінії&q?ії; не звертався до інспектора митниці.

Своїми діями ОСОБА_4 порушив встановлений ст. 366 МК України порядок проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, оскільки, обравши формою проходження митного контролю проходження через &q?ро;зелений коридор&q?он;, перемістив готівку в обсязі, що підлягає обов'язковому письмовому декларуванню у повному обсязі для резидентів України, з поданням банківських документів для зняття з рахунку, відповідно до Постанови Правління НБУ № 148 від 27.05.2008 з доповненнями, тобто вчинив правопорушення, передбачене ст. 471 МК України.

Із виявленої суми ОСОБА_4 було пропущено 11 600 доларів США, що становить еквівалент 9 986 Євро, а 2 400 доларів - вилучено.

В апеляційній скарзі представник Київської митниці ДФС Клімов С.Г., оспорюючи виключно висновки суду першої інстанції в частині адміністративного стягнення, а саме щодо незастосування до ОСОБА_4 додаткового стягнення у виді конфіскації, просить скасувати постанову Бориспільського міськрайонного суду від 28 вересня 2018 року та постановити нову постанову, якою визнати ОСОБА_4 винним у порушення митних правил за ст. 471 МК України, застосувати до нього стягнення у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 грн. та конфіскацію валюти у сумі 2 400 доларів США.

На обґрунтування апеляційного прохання представник митниці звертає увагу на те, що провадження у справах про порушення митних правил повинно здійснюватися відповідно до положень КУпАП та МК України, санкція ст. 471 МК України передбачає конфіскацію безпосередніх предметів правопорушення, тобто товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, водночас норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу до неї та практика Європейського суду з прав людини щодо неможливості конфіскації предмету правопорушення застосовуються лише за умови відповідності обставин справи певним критеріям та умовам, зокрема і тим, коли виконання норми національного законодавства порушує основні права громадянина, а також коли вартість предмета правопорушення у співвідношенні з майновим (фінансовим) станом порушника настільки значна, що конфіскація може істотно вплинути на його майновий (фінансовий) стан.

Суд першої інстанції, як стверджує апелянт, однобічно та упереджено підійшов до вирішення питання про накладення стягнення на ОСОБА_4 без застосування конфіскації обмежених до переміщення валютних цінностей і його висновки щодо наявності підстав для незастосування додаткового стягнення є неправомірними.

Відповідно до ч. 5 ст. 529 МК України порядок оскарження постанови суду (судді) у справі про порушення митних правил визначається Кодексом України про адміністративні правопорушення та іншими законами України.

Київська митниця ДФС була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, її представник в судове засідання не прибув,клопотання про відкладення розгляду справи не подав, а тому неявка апелянта - представника Київської митниці ДФС, з огляду на положення ч. ч. 5, 6 ст. 294 КУпАП, не перешкоджає апеляційному перегляду постанови судді місцевого суду.

Заслухавши пояснення представників ОСОБА_4, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважаю апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вивченням матеріалів провадження встановлено, що суддя місцевого суду згідно зі

ст.ст. 486, 489, 495 МК України всебічно, повно й об'єктивно з'ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку доказам у їх сукупності та виніс постанову, зміст якої відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, ст. 527 МК України.

Так, висновки судді місцевого суду про вчинення ОСОБА_4 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, за обставин, викладених в постанові, ґрунтуються на оцінці досліджених під час розгляду провадження доказів і не є предметом апеляційної перевірки, оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються.

З матеріалів справи про порушення митних правил та змісту судового рішення слідує, що проаналізувавши в постанові всі представлені сторонами докази, суддя місцевого суду дійшов правильного висновку про наявність законних підстав для притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 471 МК України та, дотримуючись вимог ст. 33 КУпАП, наклав на нього основне стягнення у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Що стосується висновку судді місцевого суду, яким обґрунтовано рішення про повернення вилученої під час здійснення провадження про порушення митних правил валюти, тобто незастосування додаткового стягнення у виді конфіскації, то доводи апеляційної скарги представника митниці щодо його неправомірності, є непереконливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 МК України законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів. При цьому, відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В той же час, згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29.06.2004, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України» зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь яке втручання у право власності обов'язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення щодо Брумареску, параграф 78).

Таким чином, оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, передбаченого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини виходить із оцінки забезпечення «справедливого балансу», дотримання принципу пропорційності (справедливої рівноваги між інтересами суспільства і основними правами окремої людини) (пункти 69, 73 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, пункти 31, 34 рішення у справі «Ісмаїлов проти РФ» від 06 листопада 2008 року).

Правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес, проте із урахуванням обставин даної справи, не відповідатиме принципу пропорційності (справедливої рівноваги між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав конкретної особи), а необхідна рівновага не буде забезпечена, якщо відповідна особа буде нести «особистий і надмірний тягар».

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_4 від додаткового адміністративного стягнення у виді конфіскації безпосереднього предмета правопорушення (валюти в розмірі 2 400 доларів США), суд першої інстанції обґрунтовано врахував характер та фактичні обставини вчиненого правопорушення; вірно звернув увагу на відсутність в матеріалах провадження відомостей для висновку про те, що шляхом застосування конфіскації буде попереджена інша будь-яка незаконна діяльність, і шкода, яку ОСОБА_4 потенційно міг завдати державі, була незначною, бо єдине діяння, яке він вчинив полягає у ненаданні митному органу відповідної декларації; обґрунтовано, проаналізувавши відповідні документи, взяв до уваги, що конфіскація вилучених грошових коштів істотно вплине на майновий стан ОСОБА_4 та майновий стан всієї його сім'ї, оскільки у нього на утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей і батько, який має інвалідність, за місцем його роботи дохід є невеликим, частина грошей, які він мав при собі під час перетину державного кордону, була отримана ним внаслідок продажу власного транспортного засобу, а частина - в борг і всі ці гроші призначалися для придбання іншого транспортного засобу для потреб сім'ї.

Отже, висновок судді місцевого суду про те, що втручання у право власності ОСОБА_4 в даному випадку не може вважатись пропорційним, оскільки спричинить для нього «індивідуальний надмірний тягар», є вірним.

До того ж такий висновок достатньо вмотивований у судовому рішенні у взаємозв'язку між встановленими судом фактичними обставинами цього провадження та положеннями законодавства України з питань державної митної справи і практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи, що за своїм видом та розміром накладене суддею місцевого суду на ОСОБА_4 за ст. 471 МК України стягнення сприяє досягненню визначеній у ст. 23 КУпАП меті адміністративних стягнень та відповідає принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, закріпленого у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції захисту прав людини і основоположних свобод, апеляційне прохання слід визнати необґрунтованим, оскільки правові підстави для скасування постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2018 року з прийняттям нового рішення, як про це просить у скарзі представник Київської митниці ДФС, під час апеляційного розгляду не встановлені. А тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 527, 529 МК України, ст. 294 КУпАП, суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Київської митниці ДФС Клімова С.Г. залишити без задоволення, а постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2018 року, якою ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. 00 коп., а вилучені валюту - долари США у кількості 2 400, вартістю 66, 925 грн. 17 коп., повернуто ОСОБА_4 - без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду О.П. Павленко