Єдиний унікальний номер справи 235/2967/18
Номер провадження 3/235/1134/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 серпня 2018 року м. Покровськ

Суддя Красноармійського міськрайонного суду Донецької області Варибрус В.А., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла з Управління захисту економіки в Донецькій області Департаменту захисту економіки Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, судді у відставці, який зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (Красноармійськ), вул. Заводська (Примакова)АДРЕСА_1,

за ч.1 ст.172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

Згідно протоколу № 448 про вчинення адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП, від 25.05.2018 року, суддя у відставці ОСОБА_1 в порушення вимог ч.2 ст.45 ЗУ «Про запобігання корупції» та абз.2 питання 1 Рішення НАЗК № 3 від 11.08.2016 «Розяснення щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» несвоєчасно, 06.10.2016 року о 09 год. 46 хв., подав без поважних причин декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функції держави або місцевого самоврядування, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 1726 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судовому засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 зазначив, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, оскільки відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ вих № 223-943/0/4-17 від 22.05.2017 «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, повязані з корупцією» судді, які звільняються з підстав, визначених ч. 6 ст. 126 Конституції України, не можуть бути субєктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. Також зазначив, що незважаючи на те, що ч.2 ст.45 ЗУ «Про запобігання корупції» не визначено кінцевий строк для подання декларації, він увесь час з 27.09.2016 по 06.10.2016 намагався подати декларацію до Реєстру декларацій НАЗК, але через технічній збій у роботі реєстру не зміг цього зробити раніше ніж 06.10.2016. У звязку з цим, просив провадження відносно нього закрити.

Прокурор Філонов О.О. підтримав складений протокол про адміністративне правопорушення та просив ухвалити постанову про накладення адміністративного стягнення.

Дослідивши матеріали справи, а також заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та прокурора, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 приступив до виконання обовязків судді з 17 березня 1993 року відповідно до наказу управління юстиції виконкому Донецької обласної Ради народних депутатів № 88 від 18 березня 1993 року. Відповідно до Постанови Верховної ради України № 809-ІV від 15 травня 2003 року ОСОБА_1 було обрано на посаду судді безстроково, згідно Указу Президента України від 23 березня 2004 року № 358/2004 «Про переведення суддів місцевих загальних судів та призначення виконуючих обов'язки голів цих судів» ОСОБА_1 було переведено на посаду судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області та призначено виконуючим обовязок голови Красноармійського міськрайонного суду Донецької області. Указом Президента України від 25 грудня 2004 року № 1543/2004 «Про призначення голів та заступника голови місцевих загальних судів» ОСОБА_1К було призначено головою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області. У звязку з поданням заяви про відставку і відповідно до ч. 5 ст. 126 Конституції України, Верховна Рада України звільнила ОСОБА_1 з посади судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області згідно Постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 1515-VIII «Про звільнення суддів». На підставі наказу від 27.09.2016 року № 07-к/г «Про звільнення судді Пелеп Ю.К.», відповідно до Постанови та ст. 126 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ОСОБА_1 звільнено з посади судді та відраховано зі штату Красноармійського міськрайонного суду Донецької області 27.09.2016, у звязку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до ст.ст. 54, 55, 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з часу призначення суддею, на ОСОБА_1 поширюються вимоги про обмеження, повязані з набуттям статусу судді, у тому числі встановленими Законом України «Про запобігання корупції».

На виконання п.п. 7 п. 7 ст. 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя зобовязаний подавати Декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у тому числі встановленими Законом України «Про запобігання корупції».

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 52 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі. Судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судів загальної юрисдикції чи адміністративної посади, яку суддя обіймає у суді.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», особа, призначена на посаду судді, набуває повноважень судді після складання присяги. Нова редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який вступив у дію з 30 вересня 2016 року, аналогічно передбачає набуття повноважень судді, а саме ч. 1 ст. 57 Закону.

Згідно п. 2 Розділу XIII Закону України «Про запобігання корупції» до початку роботи системи подання та оприлюднення відповідно до цього Закону декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, субєкти декларування подають декларації про майно, доходи, витрати і зобовязання фінансового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції". Зазначені декларації підлягають оприлюдненню в порядку, встановленому Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Так, згідно пункту 1 Рішення Національного агентства з питань запобігання корупції № 2 від 10.06.2016 «Про початок роботи системи подання та оприлюднення декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 за № 958/29088 та із змінами, внесеними згідно з Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції № 1 від 18.08.2016, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.08.2016 за № 1153/29283 і набрало чинності з 23.08.2016, Національне агентство з питань запобігання корупції (за текстом - НАЗК) визначило, що система подання та оприлюднення відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон) декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, розпочинає свою роботу в два етапи.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Рішення НАЗК № 2 від 10.06.2016 перший етап - з 00 годин 00 хвилин 01 вересня 2016 року для типів декларацій (повідомлень) та субєктів декларування, які зазначені, зокрема, у абзаці 2 підпункту 1 пункту 1 Рішення НАЗК № 2 від 10.06.2016 декларації, передбачені абзацом першим частини другої статті 45 Закону (декларації осіб, які припиняють діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування), службових осіб, які 01 вересня 2016 року чи пізніше цієї дати припиняють діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, та станом на день такого припинення займають згідно зі статтею 50 Закону відповідальне та особливо відповідальне становище.

Згідно з приміткою ст. 50 Закону України «Про запобігання корупції», до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, відносяться і судді.

Крім цього, зазначена у пункті 1 цього ж рішення НАЗК декларація (повідомлення) подається згідно із Законом шляхом заповнення відповідних форм на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції з використанням програмних засобів Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Вимогами ч.1 ст.45 ЗУ "Про запобігання корупції" встановлено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобовязані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Відповідно до ч.2 ст.45 ЗУ "Про запобігання корупції" особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Тобто, законом не визначено конкретного строку для подачі декларацій особами, які припиняють діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, що унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності подання такої декларації.

Разом з цим, особа, якою складено протокол про адміністративне правопорушення посилається на абзац 2 питання 1 Рішення Національного агентства з питань запобігання корупції № 3 від 11.08.2016 «Розяснення щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю» відповідно до якого такий тип декларації - декларація субєкта декларування, який припиняє діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подається не пізніше дня такого припинення.

Суд констатує, що адміністративна відповідальність за ч.1 ст.172-6 КУпАП та приміткою до неї, яка діяла на час звільнення судді, виникає в разі несвоєчасного подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, які визначені у ч. ч. 1, 2 ст. 45 Закону. Проте, положення ч.2 ст.45 вищевказаного Закону не містять конкретного визначеного строку для подання декларації. Інших бланкетних норм ч.1 ст. 172-6 КУпАП не містить, не відсилає до будь-якої галузі права і не має конкретизованого характеру, а відтак і посилання при застосуванні цієї правової норми на цей Закон є неможливим.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року у справі № 1-3/2000 Конституція України встановила, що діяння, які є (правопорушеннями) злочинами, та відповідальність за них визначається виключно законами України (пункт 22 частини першої статті 92), а не підзаконними актами. Закон, який визначає діяння як (правопорушення) злочин, може містити посилання на положення інших нормативно-правових актів. Якщо ці положення в наступному змінюються, загальний зміст закону, в даному випадку - диспозиція його норм, змін не зазнає. Протилежне означало б можливість зміни кримінального закону /закону про адміністративну відповідальність/ підзаконними актами, зокрема постановами Верховної Ради України, указами Президента України та актами Кабінету Міністрів України, що суперечило б вимогам пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України».

Також притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП необхідно розглядати в аспекті дотримання вимог ст.7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме - «злочини (правопорушення) та відповідні покарання повинні бути чітко визначені законом».

Відповідно до рішень ЄСПЛ у справі «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002 р., у справі «Аманн проти Швейцарії» від 16.02.2000 р., "Закон має містити зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право»; «Якість закону повязана з достатньою чіткістю встановлення ним тих чи інших обставин, на підставі яких діють державні органи».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обовязків осіб, національні органи зобовязані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Тому, відсутність якості правил поведінки визначених в ч.1 ст.172-6 КУпАП і ЗУ "Про запобігання корупції", а також вільне тлумачення закону на свій розсуд, а не на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, призвело до складання працівниками поліції у даній справі протоколу про адміністративне правопорушення.

Приписами ст. 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.С

Системний аналіз вжитого в абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції" формулювання «припиняє діяльність» дає підстави констатувати, що термін «припинення» за загальним правилом (ст. 36 Кодексу законів про працю України) співвідноситься із терміном «звільнення» як ціле і частина, охоплюючи останнє. Це саме випливає з аналізу норм інших спеціальних нормативно-правових актів, зокрема з положень Закону України «Про державну службу» (ст. 83), Закону України «Про статус народного депутата України» (ст. 4) тощо, де зазначена термінологія підміняється одна одною. Разом з тим із цього правила є винятки. Так, Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402) розрізняє терміни «звільнення» (статті 112-118) та «припинення» (статті 119-125), а отже, розмежовує їх, передбачаючи різні підстави для настання таких юридичних фактів. Наведені положення цього Закону повністю кореспондують зі ст. 126 Конституції України, яка також розмежовує ці поняття. Аналогічний підхід використано законодавцем щодо припинення повноважень судді Конституційного Суду України та його звільнення (ст. 149-1 Конституції України).

Так, у ч. 7 ст. 126 Конституції України, ст. 119 Закону № 1402 зазначено, що повноваження судді припиняються виключно в разі:

1) досягнення суддею шістдесяти пяти років; 2) припинення громадянства України або набуття суддею громадянства іншої держави; 3) набрання законної сили рішенням суду про визнання судді безвісно відсутнім або оголошення померлим, визнання недієздатним або обмежено дієздатним; 4) смерті судді; 5) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді за вчинення ним злочину. Цей перелік є вичерпним. Слід зазначити, що саме такий підхід використала Рада суддів України, приймаючи рішення від 15 вересня 2016 року № 54 «Щодо питання припинення повноважень суддів з визначених Законом № 1402-VIII підстав».

Крім того, слід зауважити, що виключною підставою для припинення трудових відносин судді з відповідним судом, згідно зі ст. 125 Закону № 1402, є саме припинення повноважень судді (статті 119125). Звільнення ж судді з підстав, визначених ч. 6 ст. 126 Конституції України, ст. 112 Закону 4 № 1402, не є підставою для припинення трудових відносин в аспекті зазначених вище норм Конституції України та спеціального закону.

Іншими словами, беручи до уваги положення ст. 7 КУпАП, згідно з якою «застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом», тобто яка передбачає чітке виконання передбачених законом норм, а отже, забороняє притягнення особи до адміністративної відповідальності за аналогією, тобто унеможливлює застосування по аналогії норм, що закріплюють склад правопорушень, з огляду на проведений вище аналіз, судді, які звільняються з підстав, визначених ч. 6 ст. 126 Конституції України, не можуть бути субєктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Саме такого висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі № 223-943/0/4-17 від 22 травня 2017 року "Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, повязані з корупцією".

Отже, в діях ОСОБА_1 не вбачається складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП, а тому провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП підлягає закриттю.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 247, 250, 276,279, 283, 284, 285 КУпАП, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.172-6 КУпАП закрити, у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня її винесення.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених частиною пятою статті 7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови.

Суддя Красноармійського

міськрайонного суду ОСОБА_2