КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 33/824/1015/2018 Постанова винесена суддею Домарєвим О.В.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2018 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Горб І.М., за участю особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2, розглянувши апеляційну скаргу

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м. Києва, громадянки України, з середньою спеціальноюосвітою, розлученої, працюючої майстром манікюру в Салоні краси «Backstage», проживаючої та зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, яка раніше до адміністративної відповідальності не притягувалася,

на постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Постановою судді Дарницького районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Також постановлено стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп.

Згідно з постановою суду, 23 липня 2018 року о 02 год. 40 хв. по пр. М. Бажана, 3 в м. Києві ОСОБА_2 керувала автомобілем «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_1, з ознаками алкогольного сп'яніння: запах з порожнини рота, порушення мови, нестійка хода. Від проходження огляду на стан сп'яніння у встановленому законом порядку відмовилася у присутності двох свідків, чим порушила п. 2.5 ПДР України.

Суд у постанові дійшов висновку про те, що в діях ОСОБА_2 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, вважаючи постанову суду незаконною, винесеною з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати, а провадження по справі закрити на підставі ст. 247 КУпАП.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновок суду про наявність підстав для притягнення її до адміністративної відповідальності не ґрунтується на дійсних обставинах справи, не узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства.

Зокрема зазначає, що 23 липня 2018 року після 02 год. ночі вона поверталась до дому із залізничного вокзалу, оскільки відвозила сина на потяг, та, коли проїжджала по пр. Бажана, її зупинив працівник поліції, який, не пояснюючи причину зупинки, попросив надати посвідчення водія, а забравши документи, почав стверджувати, що від неї тхне перегаром, та, що вона здійснює керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння. На її зауваження, що вона не вживала алкогольні напої та знаходиться у тверезому стані, він не реагував та не хотів віддавати посвідчення і між ними виник конфлікт. Так як це була пізня нічна година, та, окрім поліцейських, більше жодних людей не було, розуміючи це та враховуючи перевагу та агресивність поліцейських, вона запропонувала провірити її стан на алкогольне сп'яніння, проте, не за допомогою технічного приладу, а у лікарському закладі, на що працівники поліції повідомили, що їм ніколи з нею возитись, та вказали, що вона може їхати по справам, при цьому водійські права залишили у себе. Через деякий час її син, на її прохання, пішов до Управління НП з метою забрати водійські права, однак, йому було видано лише тимчасове посвідчення та повідомлено, що відносно неї складено адміністративний протокол, і лише після його розгляду вони зможуть повернути їх, та, що потрібно чекати судової повістки, і більше жодної інформації не повідомили. Однак, отримавши постанову суду, вона була приголомшена тим, що відносно неї було складено адміністративний протокол нібито за те, що вона відмовилась від проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що нібито протокол відносно неї було складено у присутності двох понятих ОСОБА_3 та ОСОБА_4, проте, жодних людей під час її зупинки працівниками поліції не було, і звідки взялись ці люди їй не відомо, а їх свідчення про те, що у їх присутності вона відмовилась від проходження огляду на стан сп'яніння, не відповідають дійсності. До того ж, у протоколі не міститься ні її підпису, ні її пояснень, що підтверджує той факт, що протокол складався у її відсутність, та до протоколу були записані відомості, які не відповідають дійсності.

Також у порушення вимог ст.ст. 256, 254 КУпАП їй не були роз'яснені права і обов'язки, передбачені ст. 268 цього Кодексу, та не було вручено копію протоколу, хоча це є обов'язком для особи, яка складає такий протокол.

При цьому зазначає, що якби вона перебувала в стані алкогольного сп'яніння, як про це зазначено у протоколі, то працівник поліції мав би її відсторонити від керування транспортним засобом у відповідності до ст. 266 КУпАП, проте цього зроблено не було, що свідчить про надуманість висновків поліцейського про перебування її у стані алкогольного сп'яніння та є доказом наявності конфлікту між нею та працівником поліції.

Однак, суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув, та не дав цьому належної оцінки.

Окрім цього, суд першої інстанції порушив її право бути присутньою під час розгляду справи, надавати свої пояснення та заявляти клопотання, при цьому жодних повісток з суду вона не отримувала, а щодо наявного в матеріалах справи повідомлення з відміткою «за закінченням терміну зберігання», то жодних повідомлень від поштової служби вона не отримувала, конверт із судовою повісткою ні їй, ні членам її сім'ї, не вручали, що свідчить про те, що вона жодним чином не могла знати про час та місце розгляду справи, та реалізувати своє право на захист.

Також зі змісту постанови вбачається, що суд, окрім практики Європейського суду та чинного законодавства України, жодним чином не дав оцінки доказам по справі, а лише перелічив їх, вказавши, що це є докази, та вони підтверджують її винуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Крім того, суд в оскаржуваній постанові послався на відеозапис з нагрудної камери поліцейського, на якому нібито було зафіксовано її протиправні дії, але під час ознайомлення з матеріалами справи, нею було виявлено, що вказаний диск у матеріалах справи відсутній, у зв'язку з чим незрозуміло, який саме диск з відеозаписом досліджував суд.

Таким чином на думку апелянта, неповно з'ясувавши фактичні обставини справи, не дослідивши та не перевіривши належним чином всі докази в справі, суд першої інстанції невірно прийшов до висновку про її винність у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Також ОСОБА_2 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, як пропущений з поважних причин, посилаючись на те, що копія оскаржуваної постанови була отримана нею лише 09.10.2018 року, а про те, що 28.09.2018 року відбулось судове засідання, її повідомлено не було, що підтверджується матеріалами справи. При цьому посилання суду у постанові на рішення Європейського суду, згідно якого особа повинна цікавитись провадженням у її справі, є безпідставними, оскільки про існування складеного відносно неї протоколу про адміністративне правопорушення вона не знала, так як у її присутності його не складали, а коли її син забрав тимчасове посвідчення у відділенні поліції, то йому повідомили, що водійські права може повернути лише суд, проте який саме не сказали, а зазначили, що буде судова повістка, та потрібно буде з'явитись до суду, однак жодних повідомлень з суду на її адресу не надходило.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення вважаю, що строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення ОСОБА_2 на підтримку доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та відеозапис з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з'ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Всупереч тверджень апелянта, ці вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 були дотримані, а висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі та постанові судді, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується зібраними по справі доказами у їх сукупності, які були досліджені в судовому засіданні та наведені у постанові.

Зокрема, такий висновок ґрунтується на даних, що зафіксовані в протоколі про адміністративне правопорушення, який, на противагу твердженням апелянта, складено з дотриманням вимог ст. 256 КУпАП,підписано відповідною посадовою особою та свідками, поясненнях свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_5, якими засвідчено факт відмови ОСОБА_2 від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння.

Що стосується доводів ОСОБА_2 про порушення інспекторами поліції порядку проведення її огляду на стан сп'яніння, а саме - що працівники поліції намагались провести такий огляд на місці, незважаючи на її бажання про проходження медичного огляду на стан сп'яніння лише у медичному закладі, в чому працівники поліції їй відмовили, то вони не відповідають дійсності та спростовуються відеозаписом з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції, який був переглянутий в судовому засіданні під час апеляційного розгляду за участі ОСОБА_2, та відповідно до якого, ОСОБА_2 працівниками поліції у присутності свідків, пропонувалося пройти огляд на стан сп'яніння, як із застосуванням приладу «Драгер», так і в закладі охорони здоров'я, та було роз'яснено те, що в разі її відмови від проходження огляду на стан сп'яніння відносно неї буде складено протокол про адміністративне правопорушення, але ОСОБА_2 від проходження огляду в будь-який спосіб (на місці з використанням спеціального технічного засобу або в закладі охорони здоров'я), відмовилася та сказала працівникам поліції, щоб вони складали протокол, у зв'язку з чим відносно неї було складено протокол про адміністративне правопорушення.

На безпідставність таких тверджень ОСОБА_2 про наявність у неї бажання пройти огляд на стан алкогольного сп'яніння лише в медичному закладі, також вказує і те, що під час апеляційного розгляду жодних доказів того, що ОСОБА_2 після складання відносно неї протоколу зверталася у відповідні медичні заклади для проходження огляду на стан сп'яніння з метою спростування підозр працівників поліції щодонаявності у неї ознак алкогольного сп'яніння, надано не було.

А тому такі твердження ОСОБА_2 розцінюються як спосіб захисту та намагання ухилитися від відповідальності за вчинене.

Не відповідають дійсності і доводи ОСОБА_2 про те, що протокол про адміністративне правопорушення складався без її участі через відсутність у ньому її підпису та пояснень, оскільки, як вбачається з відеозапису нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції, ОСОБА_2 пропонувалось ознайомитися з протоколом, однак ОСОБА_2 у присутності свідків від ознайомлення з протоколом та підпису в ньому відмовилася, у зв'язку з чим працівником поліції ОСОБА_2 вголос було зачитано зміст протоколу про адміністративне правопорушення та роз'яснено його суть.

При цьому не ставить під сумнів законність складання відносно ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення і відсутність у ньому пояснень та підпису правопорушника, оскільки надання пояснень по суті правопорушення, відповідно до вимог ст. 268 КУпАП, це право особи.

Щодо тверджень апелянта про невручення їй другого примірника протоколу про адміністративне правопорушення, то це не суперечить вимогам Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, яка передбачає необхідність вручення другого примірника протоколу особі, яка притягається до відповідальності, під розписку, а, як вбачається з наявних в матеріалах справи протоколу про адміністративне правопорушення та відеозапису з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції, ОСОБА_2 у присутності двох свідків відмовилася від підпису в протоколі та надання пояснень і таким чином фактично і від отримання його другого примірника.

Також не відповідають дійсності і ствердження ОСОБА_2 про відсутність на місці зупинки її транспортного засобу свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які брали участь у фіксуванні обставин зазначеного адміністративного правопорушення, оскільки вони спростовуються хронологією подій, зафіксованих на відеозаписі з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції подій.

Щодо посилань апелянта на те, що поліцейськими не було відсторонено її від керування транспортним засобом, то вони жодним чином не спростовують правильність висновку судді щодо її винуватості в порушенні п. 2.5 ПДР України та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Що стосується доводів апелянта про порушення її прав під час розгляду справи через неналежне її повідомлення про розгляд справи у суді першої інстанції, то вони не лише не відповідають матеріалам справи, в яких наявні дані про направлення судом за адресою, яка була зазначена ОСОБА_2 у протоколі про адміністративне правопорушення, повістки про виклик її у судове засідання, яка повернулась до суду з відміткою пошти «за закінченням встановленого строку зберігання», що свідчить про свідоме небажання ОСОБА_2 її отримувати, але й в даному випадку не є підставою для скасування постанови судді, оскільки за наявної сукупності раніше згаданих доказів, відсутність ОСОБА_2 у судовому засіданні ніяк не вплинула на доведеність її вини у вчиненому правопорушенні та на правильність накладення адміністративного стягнення.

Крім того, зазначені права ОСОБА_2 в повній мірі реалізовані в суді апеляційної інстанції, проте будь-яких вагомих доказів та доводів на спростування правильності висновків суду про доведеність її вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, ОСОБА_2 не надано.

Інших доводів, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності постанови судді місцевого суду та наявності підстав для закриття провадження в справі, в апеляційній скарзі не наведено.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання ОСОБА_2 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки її притягнуто до адміністративної відповідальності за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння.

При цьому суд, дотримавшись вимог ст.ст. 33, 34 КУпАП, наклав на ОСОБА_2 стягнення в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, що за своїм видом та розміром є законною і обґрунтованою мірою відповідальності за вчинене правопорушення, і відповідає меті виховання особи, що його вчинила, та запобіганню вчиненню нових правопорушень, як це передбачено ст. 23 КУпАП.

За таких обставин, постанова суду є законною та обґрунтованою, а тому підстави для її скасування - відсутні, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

п о с т а н о в и в:

Поновити ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження постанови Дарницького районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року, якою ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду Горб І.М.