Справа № 496/5265/18
Провадження № 3/496/3049/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року суддя Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П., розглянувши матеріали, які надійшли від Державної прикордонної служби України Південного регіонального управління Білгород-Дністровського прикордонного загону відділ прикордонної служби «Біляївка», про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина ОСОБА_2 Молдови проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, Штефан, ОСОБА_2 Молдова

за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:

Згідно до протоколу від 14 грудня 2018 року про адміністративне правопорушення ПдРУ № 602861, 14 грудня 2018 року о 22 годині 10 хвилин, прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» в складі ОСОБА_3 + 2 на напрямку Паланка (ОСОБА_2 Молдова) Маяки (Україна) в районі п/зн 0605, на відстані 10 м від лінії Державного кордону України було виявлено двох громадян ОСОБА_2 Молдова на вхід в Україну без вантажу. Даний громадянин порушив вимоги ст. 9 ЗУ «Про Державний кордон України». Його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Також відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПдРУ № 602860 від 14.12.2018 року за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, відповідно до якого 14 грудня 2018 року о 22 годині 10 хвилин, прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» в складі ОСОБА_3 + 2 на напрямку Паланка (ОСОБА_2 Молдова) Маяки (Україна) в районі п/зн 0605, на відстані 10 м від лінії Державного кордону України було виявлено двох громадян ОСОБА_2 Молдова на вхід в Україну, які на законну вимогу не зупинились для предявлення документів, що посвідчують особу, а потім намагались втекти.

Протоколи були обєднанні постановою суду для розгляду.

ОСОБА_1 у судовому засіданні вину у скоєних правопорушеннях не визнав та йому були розясненні права, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КпАП України. Пояснив суду, що не порушував державний кордон України, а він разом з товаришем свого батька, вийшли на човні половити рибу на території ОСОБА_2 Молдова. Вночі прикордонники без світла, щоб бути непоміченими, підійшли до їх човна та раптово затримали тягнучи човен в іншу строну. Жодного опору не чинив та виконував накази прикордонників. Також пояснив, що не намагався тікати так як перебував в такому місці річки, де велика кількість гілляк, а тому боявся пошкодити човен.

Свідок ОСОБА_4 повністю підтвердив пояснення ОСОБА_1 та пояснив, що опору не чинили прикордонникам та не порушували державного кордону.

Вислухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що провадження по справі слід закрити у звязку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП з наступних підстав.

Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Суб'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204-1 КУпАП характеризується наявністю прямого умислу.

Згідно ст.129 Конституції України, однією з основних засад судочинства, є забезпечення доведеності вини.

У відповідності до вимог ст. 7 ч. 1 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановленому законом.

Частиною 2 ст. 204-1 КУпАП, встановлено адміністративну відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або за документами, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади, вчиненого у групі, а згідно ст. 9 КУпАП обовязковою умовою скоєння адміністративного правопорушення є наявність вини з боку порушника.

Аналіз вказаних норм дає підстави вважати, що спроба перетинання державного кордону України має носити активні дії направлені на незаконне перетинання державного кордону України будь-яким способом: поза пунктами пропуску через державний кордон України; в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів; за документами, що містять недостовірні відомості про особу.

Відповідно до встановлених обставин ОСОБА_1 на момент затримання знаходився у човні на річці та будь-яких активних дій щодо спроби незаконного перетинання державного кордону України не вчинив (тобто, був відсутній прямий умисел відсутня субєктивна сторона ч. 2 ст. 204-1 КУпАП), хоча у разі порушення, враховуючи незначну відстань до кордону міг би без зусиль повернутися до ОСОБА_2 Молдова.

До протоколу про адміністративне правопорушення не надано жодного доказу про те, що вказана особа дійсно перетнула кордон та знаходилась на відстані 10 метрів від кордону, також не зазначено, яким чином був зазначений (відмічений) на річці державний кордон та чим було зафіксовано його перетин ОСОБА_1

Крім зазначеного, в протоколі про адміністративне правопорушення відсутні свідки, що вносить додатковий сумнів достовірності подій, які викладені в адміністративному матеріалі.

Відповідальність за ст. 185-10 КУпАП настає за злісну непокору законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов'язків, пов'язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України.

Об'єктивна сторона правопорушення, полягає у вчиненні такого діяння: відкритої відмови виконати законне розпорядження чи вимогу військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов'язків, пов'язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України, а так само іншого умисного їх невиконання зазначених розпоряджень та вимог. Розпорядження та вимоги, які зазначені у диспозиції статті осіб, мають бути законними, тобто походити від правомочних осіб та знаходитися у межах їхньої компетенції. Права органів, підрозділів, військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України викладено у ст. 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України».

Згідно до ч. 1 п. 3 ст. 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов'язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право: перевіряти в осіб, які прямують через державний кордон України, документи на право в'їзду в Україну або виїзду з України, робити в них відповідні відмітки і у випадках, передбачених законодавством, тимчасово їх затримувати або вилучати.

Суб'єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Доказів протилежного матеріали адміністративної справи не містять.

Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 р. та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 р., ратифікованою Україною 17.97.1997 р. передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

В Рекомендаціях № R (91) 1 Комітету ОСОБА_5 Європи Державам-Членам стосовно адміністративних санкцій, одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов'язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

На думку суду, органом, який складав протокол про адміністративне правопорушення, не дотримано вимог щодо його належного оформлення та забезпечення обставин його доведення відповідними доказами.

Враховуючи зазначене, протокол суперечить встановленим обставинам справи, твердження в ньому зроблені та тримаються на припущеннях, що відповідно до ст. 62 Конституції України піддається сумніву та тлумачиться на користь ОСОБА_1

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, в силу п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення, за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. п. 21-22 рішення у справі «Надточій проти України», п.33 рішення у справі «Гурепка проти України»).

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростованих презумпцій.

Тобто, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь. Аналогічна норма міститься також у статті 62 Конституції України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, досліджуючи та оцінюючи всі надані по справі дані та докази в їх сукупності, вважаю, що у справі відсутні вочевидь достатніх доказів для здійснення переконливих висновків, які поза розумним сумнівом доводять вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, у звязку із чим провадження по справі слід закрити за відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень.

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, за ч. 2 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу в його діях вказаних адміністративних правопорушень.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через Біляївський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня винесення.

Суддя О.П. Галич

Строк пред'явлення постанови до виконання

згідно Закону України "Про виконавче провадження"

Постанова набрала законної сили

"___" ____________ 2018 року.