Справа № 350/1681/18
Провадження № 33/4808/87/18
Категорія ч. 1 ст. 130 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Максимів І. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П., за участю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 та його захисника адвоката ОСОБА_3,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за його апеляційною скаргою на постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2018 року, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, також стягнуто судовий збір в розмірі 352 грн. 40 коп., -

в с т а н о в и в :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_2 20 серпня 2018 року о 17 год. 20 хв. у м. Калуші, по вул. Привокзальна, керував транспортним засобом марки «Mercedes Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1, з явними ознаками алкогольного спяніння (різкий запах алкоголю з ротової порожнини, нестійка хода, почервоніння очей). Від проходження огляду на стан алкогольного спяніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України. Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що не згідний із прийнятим рішенням та вважає його незаконним та необєктивним. Вважає, що суд в ході розгляду справи не зясував фактичні обставини справи, не дослідив докази, не надав вірної правової оцінки відповідним обставинам. Вважає, що рішення суду прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що визнаючи його винним за ч.1 ст. 130 КУпАП, суд в оскаржуваній постанові вказав, що у судовому засіданні він свою винуватість у вчиненні правопорушення визнав повністю та пояснив, що вказаного дня вживав алкогольні напої (коньяк), після чого керував транспортним засобом, а тому на пропозицію працівників поліції пройти огляд на стан алкогольного спяніння відмовився.

Однак, в дійсності він таких пояснень суду першої інстанції не давав, а пояснював, що просив працівників поліції провести огляд на стан алкогольного спяніння, оскільки не вживав спиртних напитків.

З протоколу вбачається, що він нібито ним підписаний, а в графі «Пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті правопорушення», є відмітка «Ознайомлено». Однак, в дійсності вказаний протокол в його присутності не складався, з протоколом його ніхто не ознайомлював і він вказаний протокол не підписував. Підпис в протоколі йому не належить, а сам протокол є фальсифікацією зі сторони працівників поліції. Стверджує, що працівник поліції йому не пропонував пройти огляд на стан спяніння з використанням технічних засобів і відповідно такий огляд щодо нього не проводився. Вважає, що без будь-яких спеціальних знань в області почеркознавства видно, що запис в протоколі зроблений одним і тим самим почерком, на одному аркуші для двох інформаторів та є чистою фальсифікацією працівників поліції.

Крім того, стверджує, що в судовому засіданні він заявляв клопотання про допит як свідків окрема ОСОБА_4 та ОСОБА_5, проте суд залишив дане клопотання без задоволення. Вказує, що суд першої інстанції, допускаючи неповноту та упередженість, неправильно встановив фактичні обставини та прийшов до безпідставного висновку про доведеність його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Просить скасувати постанову судді, а провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв'язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Заслухавши апелянта та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши матеріали справи, мотиви і доводи апеляції, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має зясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини адміністративного правопорушення, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення та призначив йому справедливе стягнення, яке відповідає особі правопорушника та характеру вчиненого правопорушення.

Постанова суду відповідає вимогам ст.283 КУпАП і містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідальність за дане правопорушення та прийняте по справі рішення.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, доводиться матеріалами справи про адміністративне правопорушення, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії ОБ №047195 від 20 серпня 2018 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду на стан сп'яніння у присутності двох свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, рапортом старшого лейтенанта поліції Калуського ВП ОСОБА_6, з якого вбачається, що на пропозицію продути алкотестер Драгер на місці зупинки транспортного засобу, а також проїхати в медичний заклад для проходження огляду на стан спяніння водій ОСОБА_2 відмовився у присутності двох свідків; поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 20.08.2018 року, з яких вбачається, що в їхній присутності ОСОБА_2 на пропозицію працівників поліції пройти у встановленому порядку огляд на стан алкогольного сп'яніння відмовився.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п.2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного спяніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

У разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

При цьому, згідно диспозиції даної частини статті, для настання адміністративної відповідальності, не має значення причина відмови особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції за виключенням обставин, які передбачені ст.17 КУпАП.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи ОСОБА_2 про те, що працівники поліції сфальсифікували протокол про притягнення до адміністративної відповідальності, який склали за відсутності свідків, сфальшували його підписи в протоколі та вказали дані, які не відповідають фактичним обставинам, оскільки працівник поліції не пропонував йому пройти огляд на стан алкогольного спяніння і тому він не відмовлявся від проходження такого огляду.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказані доводи, щодо незгоди з даними протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_2 вперше висловив тільки в апеляційній скарзі та під час розгляду справи в апеляційній інстанції, що свідчить про непослідовність таких пояснень і знижує довіру до них.

Під час апеляційного розгляду справи не було встановлено даних, які б підтверджували вищевказані доводи апеляції ОСОБА_2 і вказували на невідповідність даних протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності фактичним обставинам.

Разом з тим, вищевказані доводи апеляції ОСОБА_2 про фальсифікацію протоколу про адміністративне правопорушення можуть бути перевірені тільки в порядку відповідного кримінального провадження, оскільки фактично вказується на факт зловживання поліцейськими своїми повноваженнями та на наявність в їх діях ознак кримінального правопорушення.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що під час його складання ОСОБА_2 відмовився від дачі пояснень на підставі ст.63 Конституції України.

Право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень.

Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обовязково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи»

Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «ОСОБА_7 проти Сполученого Королівства»).

Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних конституційних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності має право не визнавати вину у вчиненні адміністративного правопорушення та у відповідності до вимог ст.268 КУпАП давати пояснення та подавати докази, які спростовують викладені в протоколі про притягнення до адміністративної відповідальності обставини вчиненого правопорушення.

Відповідно до принципу диспозитивності, кожна із сторін є вільною у використанні своїх матеріальних та процесуальних прав у межах та у спосіб, передбачених законом.

Разом з тим, враховуючи обставини, за яких було складено протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 необхідно прийти до висновку, що вказана ситуація вимагала від правопорушника певних пояснень, у звязку з чим його відмова від пояснень повинна бути врахована при оцінюванні доказів, які долучені до протоколу про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що зі змісту постанови суду першої інстанції вбачається, що під час розгляду справи в суді ОСОБА_2 повністю визнавав свою вину у вчиненні правопорушення та пояснював, що дійсно відмовився від проходження огляду на стан алкогольного спяніння, оскільки вказаного дня вживав алкогольні напої (коньяк) та керував транспортним засобом у стані алкогольного спяніння.

В судовому засіданні апеляційної інстанції та в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 стверджував, що суд неправильно навів його пояснення в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки в суді першої інстанції в дійсності він пояснював, що просив працівників поліції провести огляд на стан алкогольного спяніння, так як він не вживав алкогольні напої.

Апеляційний суд, оцінюючи сукупність досліджених доказів з точки зору достатності та взаємозвязку, вважає безпідставними доводи апеляції ОСОБА_2 про невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

На думку суду, в матеріалах справи наявна достатня сукупність доказів того, що ОСОБА_2 у зазначений в постанові час, маючи ознаки алкогольного сп'яніння, відмовився від проходження огляду на стан алкогольного спяніння у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає, що клопотання ОСОБА_2 про виклик та допит у судовому засіданні апеляційної інстанції свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, оскільки суперечить вимогам ст.294 КУпАП, відповідно до якої апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Зокрема, в матеріалах справи відсутні дані, які свідчать про те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 заявлялось відповідне клопотання про допит вказаних свідків..

Апеляційний суд вважає, що обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.

При накладенні стягнення судом першої інстанції було враховано характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, та призначено стягнення в мінімальних межах передбачених санкцією ч.1 ст.130 КУпАП.

З огляду на наведене, підстав для скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст.294 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду підпис ОСОБА_9

З оригіналом згідно. Суддя: О.П. Васильєв