Провадження № 33/4808/100/18
Категорія ч. 1 ст. 130 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М.М.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського Апеляційного суду Васильєв О.П., за участю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2018 року, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, також стягнуто судовий збір в розмірі 352 грн. 40 коп., -

в с т а н о в и в :

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 05 серпня 2018 року о 03 год. 50 хв. у м. Івано-Франківську, по вул. Василіянок, керував транспортним засобом марки «ВАЗ 21114» н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп'яніння (запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук), від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння відмовився у присутності двох свідків, чим порушив вимоги п.2.5. ПДР.

Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що не згідний із рішенням суду та вважає його незаконним і необ'єктивним.

Вважає, що суд першої інстанції, допускаючи неповноту та однобічність, неправильно встановив фактичні обставини та прийшов до безпідставного висновку про доведеність його вини у вчиненні адміністративного правопорушення.

Вважає, що він не є суб'єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки він не керував транспортним засобом

Вказує на те, що зі змісту оглянутих відеозаписів з нагрудних камер поліцейських, які долучені до матеріалів справи, вбачається, що він не керував транспортним засобом.

Звертає увагу апеляційної інстанції на те, що 09 жовтня 2018 року він не з'явився у судове засідання суду першої інстанції у зв'язку із погіршенням стану здоров'я і перебував на прийомі лікаря терапевта у поліклініці №5 м. Івано-Франківська, що підтверджується відповідною довідкою. Клопотання про відкладення розгляду справи він не подавав, оскільки вважав, що суд не буде розглядати справу без його участі, при тому, що у матеріалах справи відсутні відомості щодо його неявки до суду без поважних причин.

Таким чином, суд, не маючи достовірних даних про причини неявки в судове засідання, незаконно прийняв упереджене рішення без належної оцінки всіх наявних у справі доказів без його участі у судовому засіданні.

Вважає, що факт вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП недоведеним, оскільки, він керування транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння не здійснював і на момент прибуття екіпажу патрульної поліції знаходився біля припаркованого автомобіля із заглушеним двигуном, оскільки в ньому виникла поломка і була увімкнута аварійна світлова сигналізація.

Просить скасувати постанову судді, а провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв'язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції від 03.12.2018 року ОСОБА_2, після роз'яснення йому прав, передбачених ст.268 КУпАП та ст.63 Конституції України, заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з необхідністю укласти договір з адвокатом. При цьому, судом було роз'яснено право ОСОБА_2 на безоплатну правову допомогу, від якої він відмовився, мотивуючи тим, що має достатні матеріальні можливості і хоче самостійно укласти договір на захист його інтересів у суді апеляційної інстанції з адвокатом.

Разом з тим, в наступне судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з'явився, не повідомивши суд про причини своєї неявки та не подавши клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд у відповідності до вимог ст.268,294 КУпАП вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_2

Перевіривши матеріали справи, мотиви і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що судом першої інстанції розгляд справи відбувся без його участі внаслідок чого було порушено його право на захист.

Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на те, що право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у розгляді справи є беззаперечним і випливає з вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відповідно до якої, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на участь в судовому засіданні суду першої інстанції особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, встановлено ст.268 КУпАП, відповідно до якої, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

За відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

З матеріалів справи та апеляційної скарги ОСОБА_2 вбачається, що він був у встановленому законом порядку повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, що підтверджується його власним підписом. (а.с.15)

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_2 не з'явився у судове засідання суду першої інстанції у зв'язку з тим, що був на прийомі лікаря терапевта у поліклініці №5 м. Івано-Франківська, а клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з його неявкою до суду не подавав.

Таким чином, суд першої інстанції, маючи дані про те, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку своєчасно повідомлений про розгляд справи і не подав клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтовано на законних підставах розглянув справу за відсутності правопорушника.

При вирішенні цього питання, апеляційний суд також приймає до уваги, що зі змісту консультативної довідки Міської поліклініки №5 вбачається, що ОСОБА_2 дійсно перебував на прийомі у лікаря-терапевта з діагнозом, який свідчить про наявність в нього хронічного захворювання.

Враховуючи характер вищевказаного захворювання та надані лікарем рекомендації щодо його лікування необхідно прийти до висновку, що стан здоров'я ОСОБА_2 не перешкоджав йому з'явитися до суду та реалізувати права, щодо організації ефективного захисту своїх інтересів. Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що вказана довідка не має реєстраційного номеру, а особливості виконання дати оформлення вищевказаної довідки (дата дописана внизу довідки) викликають сумніви в тому, що вказаний час отримання консультації відповідає дійсності.

Оцінуючи процесуальну поведінку ОСОБА_2 під час розгляду справи, апеляційний суд також враховує, що постановою судді Івано-Франківського міського суду Лазаріва О.Б. матеріали справи за клопотанням ОСОБА_2 були направлені в Тисменицький районний суд Івано-Франківської області. Разом з тим, вищевказаний суд знаходиться на відстані менш ніж два кілометри від Івано-Франківського міського суду, що свідчить про те, що зміна місця розташування суду, який розглядає справу не мала істотного значення для ОСОБА_2 для забезпечення можливості реалізувати свої процесуальні права.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в своєму рішенні по справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав на те, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що його безпосередньо стосуються, утримуватися від використання методів, які пов'язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд вважає, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності повинна добросовісно використовувати надані їй процесуальні права, не зловживати ними та зобов'язана демонструвати готовність брати участь у судовому розгляді і утримуватися від використання методів, які пов'язані зі зволіканням у розгляді справи, не допускати свідомих маніпуляцій, а також максимально використовувати всі засоби, передбачені законом для прискорення процедури слухання.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під зловживанням правом, як матеріальним, так і процесуальним, необхідно розуміти таке його використання, яке спрямоване на боротьбу із закладеним у ньому ж позитивним регулятивним потенціалом, в тому числі, що суперечить принципу правової визначеності.

Апеляційний суд приймає до уваги, що розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 неодноразово відкладався у зв'язку з його неявкою в судове засідання апеляційної інстанції, а також у зв'язку з тим, що в судовому засіданні від 03.12.2018 року він заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з необхідністю укласти договір з адвокатом, хоча знав про наявність такого права з моменту складання стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення. Однак, будучи належним чином повідомлений про час та місце проведення наступного судового засідання в апеляційній інстанції, в суд не з'явився і клопотання про відкладення розгляду справи не подав.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані обставини та процесуальна поведінка ОСОБА_2 протягом розгляду справи свідчать про деструктивне використання своїх прав, свідоме затягування розгляду справи та вказують на зловживання процесуальними правами.

Завданням судді при розгляді справи про адміністративне правопорушення, відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, є своєчасне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Виходячи з вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини адміністративного правопорушення, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_2 та призначив йому справедливе стягнення, яке відповідає особі правопорушника та характеру вчиненого правопорушення.

Постанова суду відповідає вимогам ст.283 КУпАП, і містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідність за дане правопорушення та прийняте по справі рішення.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, доводиться матеріалами справи про адміністративне правопорушення, зокрема: протоколом серії БР №222393 від 05.08.2018 року про адміністративне правопорушення; письмовими поясненнями свідків та відеоматеріалами, які підтвердили обставини відмови ОСОБА_2 від проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння та отримання протоколу щодо нього.

Зокрема, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії БР №222393 від 05.08.2018 року, ОСОБА_2 05 серпня 2018 року о 03 год.50 хв. в м. Івано-Франківську, вул. Василіянок керував транспортним засобом ВАЗ 21114, н.з.НОМЕР_1, з ознаками алкогольного сп'яніння: запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння в установленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив 2.5 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

До вказаного протоколу додано письмові пояснення свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в яких зазначено, що в їх присутності водій ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння за допомогою приладу Драгер та відмовився їхати в медичний заклад для проходження відповідного огляду, а також на місці його зупинки останній визнав, що випив одне пиво та каву.

Вказаний протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою-інспектором роти 1 взводу №2 БУПП в Івано-Франківській області лейтенантом поліції Гончаровою О.М., з заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст.256 КУпАП, підписаний уповноваженою особою та особою, що притягається до адміністративної відповідальності.

Пояснення вищевказаних свідків були оцінені судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.252 КУпАП, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 вбачається, що він не оспорює факт відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння, однак вважає, що така відмова не свідчить про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, оскільки він не є суб'єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Зокрема, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на те, що не виконував функції водія транспортного засобу і на момент прибуття екіпажу патрульної поліції, знаходився біля припаркованого автомобіля із заглушеним двигуном та увімкнутою аварійною світловою сигналізацією, оскільки транспортний засіб був поломаний.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи ОСОБА_2 стосовного того, що він не керував транспортним засобом і не може бути суб'єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, оскільки вказані доводи спростовуються сукупністю доказів досліджених судом.

При вирішенні цього питання суд приймає до уваги, що вищевказані доводи вперше були наведені ОСОБА_2 тільки в апеляційній скарзі, що свідчить про непослідовність його позиції та викликає недовіру щодо їх правдивості.

Зокрема, зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що під час його складання ОСОБА_2 відмовився від дачі пояснень на підставі ст.63 Конституції України.

Право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень.

Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов'язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи» .

Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»):

Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.

Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об'єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.

Зі змісту вищевказаних відеозаписів вбачається, що причиною звернення уваги поліцейських до ОСОБА_2 стало те, що він керував транспортним засобом з недостатньо освітленим номерним знаком, за що постановою інспектора поліції від 05.08.2018 року був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.6 ст.121 КУпАП.

При цьому, зі змісту відеозапису вбачається, що відповідно до пояснень ОСОБА_2 причиною зупинки транспортного засобу була необхідність відвідати магазин, а не поломка транспортного засобу, як стверджується в апеляційній скарзі.

Відповідно до вимог ч.3 ст.266 КУпАП у разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров'я.

Таким чином, вищевказаним законом встановлено право особи відмовитись від проведення огляду з використанням спеціальних технічних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів у тому випадку коли такий огляд проводиться поліцейським.

Разом з тим, законом не передбачено право особи відмовитись від проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів з використанням спеціальних технічних засобів під час медичного огляду в закладі охорони здоров'я.

Зі змісту відеозаписів з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово відмовився від огляду на стан алкогольного сп'яніння за допомогою приладу Драгер та в медичному заклад в Івано-Франківському обласному наркологічному диспансері, мотивуючи свої дії тим, що не розуміє причини його проходження, оскільки не порушував ПДР України.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого переконання, що своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п.2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_2 притягується до адміністративної відповідальності не за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, а за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що пункт 1.3ПДР України зобов'язує учасників дорожнього руху знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп'яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

У разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1ст. 130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

При цьому, згідно диспозиції даної частини статті, для настання адміністративної відповідальності, не має значення причина відмови особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції за винятком обставин, які передбачені ст.17 КУпАП України.

Апеляційний суд вважає, що обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляції про невинуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

При накладенні стягнення було враховано судом першої інстанції характер вчиненого правопорушення, особу порушника та ступінь його вини.

Керуючись ст.294 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_2 за ч.1 ст.130 КУпАП - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв

З оригіналом згідно:

Суддя О.П. Васильєв