Справа №587/647/18 Головуючий у суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 33/788/295/18 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2018 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. ,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Суми справу про адміністративне правопорушення № 587/647/18 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_3 на постанову судді Сумського районного суду Сумської області від 29 травня 2018 року, якою на

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2

за ч.1 ст.130 КУпАП накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4

захисника адвоката ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити, оскільки ОСОБА_4 не був згоден з результатами проходження огляду за допомогою алкотестеру та просив працівників поліції направити його до медичного закладу для огляду на стан спяніння, однак йому в цьому було відмовлено. Також зазначає, що результати огляду, проведеного за допомогою вказаного приладу не можуть вважатися допустимим доказом.

Постановою судді Сумського районного суду Сумської області від 29.05.2018 ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 352,40 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді, ОСОБА_4 09.03.2018 близько 13-54 години по автодорозі Н-12 Сумського району керував автомобілем НОМЕР_1 в стані алкогольного спяніння, чим порушив п.2.9А ПДР України.

Вислухавши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність складу правопорушення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст.9 ОСОБА_5 України, ст.19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обовязкова до застосування судами як джерело права.

У відповідності до ч.1 і ч.2 ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст.9 цього Кодексу адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ст.1, завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання ОСОБА_5 і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством, а згідно ст.245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 204699 від 09.03.2018, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що водій ОСОБА_4 керував автомобілем у стані алкогольного спяніння, чим порушив п.2.9А ПДР.

ОСОБА_4, будучи допитаним як в суді першої інстанції, так і в ході апеляційного розгляду справи, свою вину у вчиненні правопорушення категорично заперечив та пояснив, що 09.03.2018 в ході спілкування з працівниками поліції йому була предявлена підозра про те, що він перебуває у стані алкогольного спяніння та запропоновано пройти відповідний огляд на місці за допомогою приладу Drager, на що він погодився. Після продуття вказаний прилад показав, що він нібито перебуває у стані спяніння. З таким результатом він не погодився та виявив бажання пройти медичний огляд в закладі охорони здоровя, однак працівники поліції йому відмовили в цьому, пояснивши, що підстави їхати до лікарні відсутні.

Суддя суду першої інстанції не погодився з вказаними вище показаннями ОСОБА_4 та в обґрунтування висновків свого рішення поклав такі докази винуватості останнього, як: протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 204699 від 09.03.2018; письмові пояснення свідків; документи, що підтверджують сертифікацію і придатність газоаналізатора Drager Alcotest, а також послався на п.2.9А ПДР і ч.1 ст.130 КУпАП як на правову підставу притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності.

Разом з тим, висновки судді суду першої інстанції про винність ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, вказаних у постанові, не відповідають фактичним обставинам справи, належним чином не вмотивовані та не ґрунтуються на законі, а тому доводи апеляційної скарги про відсутність складу правопорушення є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

Так, згідно диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП, адміністративна відповідальність настає, зокрема, за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обовязки учасників дорожнього руху, в тому числі осіб, які керують транспортними засобами, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, та кореспондується в даному конкретному випадку з вимогами п.2.9 а) ПДР, згідно яких водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Установленим порядком проходження медичного огляду є визначена у ст.266 КУпАП, розділі ІХ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затверджена наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015, зареєстрована в МЮ України за № 1408/27853 від 10.11.2015), п.п.6-7 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (затверджена спільним наказом МВС і МОЗ України від 09.11.2015, зареєстрована в МЮ України за № 1413/27858 від 11.11.2015) і п.3 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (затверджений постановою КМУ № 1103 від 17.12.2008, з послідуючими змінами), процедура направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану спяніння і проведення такого огляду.

Згідно встановленої вказаним законодавством України процедури огляд водія на стан спяніння проводиться: 1) поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; 2) лікарем закладу охорони здоровя (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку). У разі незгоди водія на проведення огляду на стан спяніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоровя. Огляд особи на стан алкогольного спяніння, проведений з порушенням вказаних вимог, вважається недійсним.

Як було достовірно встановлено в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_4 не був згоден з результатами огляду на стан алкогольного спяніння на місці з використанням спеціального технічного засобу, і виявив бажання пройти медичний огляд в лікарні, в чому йому було відмовлено працівниками поліції.

Вказаний факт обєктивно підтверджується безпосередніми показаннями в суді апеляційної інстанції очевидців свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також відеозаписом цих подій з персонального мобільного відеореєстратора працівника поліції, з яких вбачається, що у присутності свідків водій ОСОБА_4 на вимогу працівників поліції пройшов огляд на стан алкогольного спяніння за допомогою газоаналізатора, з результатами якого він категорично не погодився та наполягав на проходженні ним медичного огляду в лікарні, але працівниками поліції йому було відмовлено.

Виходячи із прецедентної судової практики ЄСПЛ (рішення від 25.04.2013 у справі «Еркапіч проти Хорватії» (Erkapic v. Croatia), заява № 51198/08) з приводу дотримання національними судами під час розгляду справ п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р., згідно якої «за відсутності суттєвих підстав для протилежного, поняття справедливого судового розгляду вимагає надавати більшого значення свідченням, наданими у суді, порівняно з протоколами допитів осіб на попередньому слідстві, оскільки останні являють собою, передусім, процес збору стороною обвинувачення інформації на підтримку своєї позиції», безпосередні показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції мають більше значення (пріоритет) для встановлення винуватості ОСОБА_4 у порушенні правил дорожнього руху, ніж їх письмові пояснення, ще й викладені власноруч поліцейським.

Показання допитаних в апеляційному суді працівників поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_4 був згоден з результатами огляду на стан алкогольного спяніння та не виявляв бажання проходити медичний огляд в лікарні, не можуть бути прийняті до уваги як докази вини ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, оскільки вони повністю спростовуються наведеними вище доказами.

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо, а згідно ч.2 цієї норми Закону обовязок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ст.252 КУпАП, суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Зокрема, порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених цим законодавством.

При цьому, у справі про адміністративне правопорушення протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (п.2.9 а) ПДР, ч.1 ст.130 КУпАП), тому є не тільки обовязковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

З огляду на викладене та оцінюючи вказаний доказ у відповідності до вимог ст.252 КУпАП, апеляційний суд вважає, що протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 204699 від 09.03.2018 був складений без дотримання вимог закону, оскільки працівники поліції склали цей документ незважаючи на незгоду водія з результатами огляду на стан алкогольного спяніння на місці та його бажання пройти медичний огляд в закладі охорони здоровя, внаслідок чого результати огляду слід вважати недійсними, а доказ недопустимим.

Решту зібраних доказів, зокрема роздруківку показників огляду ОСОБА_4 на стан спяніння з використанням спеціального технічного засобу «Drager Alcotest-6810» та акт огляду на стан алкогольного спяніння з використанням спеціальних технічних засобів, апеляційний суд також вважає недопустимими доказами, оскільки вони були отримані з суттєвим порушенням порядку огляду водія на стан спяніння.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_3 у вказаній вище частині є обґрунтованими і заслуговують на увагу, а постанову судді з цих підстав не можна вважати законною та обґрунтованою.

Ухвалюючи рішення про накладення на ОСОБА_4 адміністративного стягнення, суддя суду першої інстанції, не виклав жодних мотивів з цього приводу, а також не навів доказів на підтвердження його вини та їх правової оцінки, обмежившись лише вказівкою у мотивувальній частині своєї постанови, що «викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини стверджуються матеріалами справи, що дослідженні в суді, зокрема, письмовими поясненнями свідків, а також документами наданими департаментом патрульної поліції управління патрульної поліції в Сумській області, що підтверджують сертифікацію та придатність газоаналізатора Drager Alcotest, який був застосований під час перевірки ОСОБА_11 на стан наявності чи відсутності алкогольного спяніння», а також, що «ОСОБА_4 не було надано суду жодних доказів його невинуватості», внаслідок чого були істотно порушені норми процесуального права, передбачені ст.ст.251, 252, 272, 279, 280 і 283 КУпАП, оскільки право на вмотивованість судового рішення також є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції.

Зокрема, суддя суду першої інстанції не надав жодної оцінки відеозапису подій з персонального мобільного відеореєстратора працівника поліції, на якому зафіксовані обставини, що суперечать іншим доказам в справі, через що не були викликані та допитані в судовому засіданні свідки для усунення наявних протиріч, що мало суттєве значення для ухвалення законного, обгрунтованого та вмотивованого рішення.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п.п.29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «ОСОБА_2 Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain).

Ігнорування суддею суду першої інстанції вказаних вище вимог закону та усталеної судової практики ЄСПЛ призвело до необґрунтованості і невмотивованості судового рішення, що також є підставою для його скасування у звязку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_4 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених як у протоколі, так і у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було.

При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_4 умисних дій, направлених на порушення п.2.9 а) ПДР.

Відповідно до ст.8 ОСОБА_5 України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_5 є нормами прямої дії, а згідно ч.2 ст.62 ОСОБА_5 України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно вказаної позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі закриттю на підставі п.1 ст.247 КУпАП у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Керуючись ст.294 КУпАП України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову судді Сумського районного суду Сумської області від 29 травня 2018 року відносно ОСОБА_4 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіОСОБА_2.