справа № 415/1102/18
провадження № 3/415/372/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.04.18 м. Лисичанськ

Суддя Лисичанського міського суду Луганської області Старікова М.М., розглянувши матеріали справи, що надійшли від Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, Російська Федерація, громадянина України, не працюючого, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч. 1 КУпАП, -

В С Т А Н О В И Л А:

14 лютого 2018 року о 19 годині 00 хвилин, ОСОБА_1, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, за місцем свого мешкання за адресою: місто Лисичанськ, квартал Дружби народів, 17/32, вчинив сварку зі своєю матірю ОСОБА_2, в ході якої висловлювався на її адресу грубою нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, чим заподіяв шкоду психічному здоровю потерпілої, вчинивши домашнє насильство.

ОСОБА_1 для надання пояснень до суду не зявився, причини його неявки суду невідомі, клопотань та заяв про відкладення розгляду адміністративної справи до суду не надходило. Постановами Лисичанського міського суду Луганської області від 01.03.2018 року, 12.03.2018 року та 23.03.2018 року ОСОБА_1 було піддано приводу, який Лисичанським відділом поліції ГУНП в Луганській області виконати не було можливим, оскільки, з рапорту, який наданий співробітниками поліції вбачається, що при здійсненні перевірки за адресою: м. Лисичаеськ, кв. Дружби народів, 17/32, правопорушнику ОСОБА_1 було неодноразово повідомлено про його обовязок щодо явки до суду м. Лисичанська до кабінету № 6 Лисичанського міського суду на 04 квітня 2018 року на 08.55 годин, на що була отримана відповідь у грубій формі про явну неповагу до суду та правоохоронних органів. Також ОСОБА_1 категорично заявив, що не бажає і не буде являтися на розгляд адміністративної справи та йому байдуже яке буде прийнято рішення по суті. Копію протоколу ОСОБА_1 отримав 14.02.2018 року, дії співробітників поліції до відповідних інстанцій не оскаржував.

Таким чином особа, що притягається до адміністративної відповідальності, будучи належним чином повідомленою відповідно до положень ст. ст. 268, 277-2 КУпАП України про день, час та місце розгляду справи не зявилася, про причини неявки не повідомила, суд, виходячи з вище зазначених правових норм, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобовязана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки, вважає можливим провести розгляд справи у відсутність ОСОБА_1

Статтями 251, 280 КупАП визначено фактичні дані, обставини, на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова) особа встановлює наявність чи відсутність складу та події адміністративного правопорушення.

У судовому засіданні були досліджені письмові пояснення потерпілої ОСОБА_2 з яких вбачається, що її син ОСОБА_1, 14 лютого 2018 року о 19 годині, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, за місцем їх сумісного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, вчинив із нею сварку, в ході якої висловлювався на її адресу грубою нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, з приводу чого, вона була змушена викликати співробітників патрульної поліції, з метою вжиття до нього профілактичних заходів реагування (а.с 2), свідка ОСОБА_3 (а.с.3), рапорт інспектора роти 1 батальйону 4 УПП в Дніпропетровській області рядового поліції ОСОБА_4 (а.с.5).

Відповідно до ст. 3 Конституції України - людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Сімя, згідно з положеннями ст. 3 Сімейного кодексу України, є первинним та основним осередком суспільства. Сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Згідно п.3 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство, це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сімї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сімєю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Дані докази у розумінні ст. 251 КУпАП України суд визнає належними, допустимими, та такими, які повністю доводять провину ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, за обставин, викладених у протоколі.

Таким чином, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності вважає, що провина ОСОБА_1 у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.173-3 КУпАП знайшла своє повне підтвердження в суді, і його дії органом поліції кваліфіковані правильно, оскільки він вчинив домашнє насильство, а саме: дії психологічного характеру, тобто насильство, повязане з діями одного члена родини на психіку іншого члену родини, внаслідок чого була завдана шкода психічному здоровю потерпілої.

При призначенні стягнення, суд враховує характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність: ОСОБА_1 не працює, своєї провини не усвідомив, вчинив правопорушення у відношенні особи похилого віку, до адміністративної відповідальності притягується вперше.

Обставин, що згідно зі ст. 34 КУпАП, помякшують відповідальність правопорушника, суд не вбачає.

В якості обставин, що згідно зі ст. 35 КУпАП, обтяжують відповідальність правопорушника, суд визнає вчинення правопорушення в стані спяніння.

На підставі вищевикладеного, враховуючи ступінь вини правопорушника, характер та суспільну небезпеку вчиненого ним правопорушення, з урахуванням особи, майнового стану, ступеню вини, наявності обставин, що обтяжують відповідальність правопорушника: вчинення правопорушення в стані спяніння, та відсутності обставин, які б її помякшували, а також з урахуванням характеру вчиненого ним правопорушення, суд вважає, що ОСОБА_1 слід призначити стягнення у вигляді адміністративного арешту, передбаченого санкцією ч.1 ст.173-2 КУпАП, що є достатньою мірою відповідальності з метою його виховання, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Що стосується положень ст.326 КУпАП, якою передбачено, що постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Частиною 1 ст.294 КУпАП передбачено, що постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 цього Кодексу, а також постанов, прийнятих за результатами розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 1853 цього Кодексу.

Проте, рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 30 жовтня 2014 року по справі Швидка проти України (Заява № 17888/12), яке, окрім іншого, розглядалося в аспекті можливості оскарження рішення суду по справі про адміністративне правопорушення, яким було призначено стягнення у вигляді адміністративного арешту, і ефективності застосування рішення апеляційного суду, в разі скасування рішення місцевого суду, було визначено таке.

п.44 суд вважає за належне розглянути цю скаргу за статтею 2 Протоколу №7, у якій зазначено таке:

1. Кожен, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесеного йому вироку. Здійснення цього права, включаючи підстави, на яких воно може бути здійснене, регулюється законом.

2. Із цього права можуть поширюватися винятки для передбачених законом незначних правопорушень або коли відповідну особу судив у першій інстанції найвищий суд, або коли її було визнано винною і засуджено після оскарження виправдувального вироку.

53. Суд зазначає, що апеляційна скарга заявниці на постанову від 30 серпня 2011 року, подана того ж дня, не зупиняла виконання судового рішення, а накладене стягнення було застосовано невідкладно. Це було зроблено відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, яким передбачено невідкладне виконання постанови лише, якщо вона стосується позбавлення волі. Якщо б покарання було іншим, рішення суду першої інстанції набрало б законної сили лише за відсутності апеляційної скарги упродовж встановленого законодавством строку або якщо б апеляційний суд залишив його без змін. Проте у цій справі перегляд судом апеляційної інстанції відбувся після того, як заявниця відбула у повному обсязі призначене судом першої інстанції покарання. Суд вважає незрозумілим, як такий перегляд на цій стадії міг ефективно виправити недоліки рішення суду нижчої інстанції.

54. Суд не оминає увагою той факт, що якби апеляційний суд скасував постанову суду першої інстанції, то заявниця могла вимагати на цій підставі виплати їй відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Проте такий ретроспективний та виключно компенсаторний засіб юридичного захисту не можна вважати заміною права на перегляд, закріпленого у статті 2 Протоколу №7. Інше рішення суперечитиме усталеному принципові практики Суду, згідно з яким Конвенція покликана гарантувати не якісь теоретичні або ілюзорні права, а права, які є ефективними на практиці (див., mutatis mutandis, вищезазначене рішення у справі Ейрі проти Ірландії (Airey v. Ireland), п. 24, та рішення у справі ОСОБА_8 проти Іспанії (Garciia Manibardo v. Spain), заява № 38695/97, п. 43, ECHR 2000? II).

55. З огляду на вищевикладене Суд констатує, що у цій справі було порушення статті 2 Протоколу №7

Таким чином, з метою недопущення порушення прав і свобод особи, яка притягується до адміністративної відповідальності та якій обрано захід стягнення у вигляді адміністративного арешту, з урахуванням практики ЕСПЛ, суд вважає, що виконання зазначеної постанови слід допустити через десять днів з дня її винесення.

Підстав для призначення правопорушнику будь-якого іншого стягнення, передбаченого санкцією ч. 1 ст.173-2 КУпАП, суд не вбачає.

На підставі вимог ст.ст. 4, 9 Закону України «Про судовий збір», ст. 40-1 КУпАП, судовий збір підлягає стягненню з правопорушника у розмірі 352 (триста пятдесят дві) гривні 40 копійок.

Керуючись ст. ст. 33, 40-1, 173-2 ч.1, 221, 284, 285, 289, 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Піддати ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, адміністративному стягненню у вигляді адміністративного арешту строком на 3 (три) доби.

Стягнути з ОСОБА_1, судовий збір у розмірі 352 (триста пятдесят дві) гривні 40 копійок (отримувач коштів ГУК у місті Київ/м. Київ/2203106, код за , банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача 820019, рахунок отримувача 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106).

Постанову може бути оскаржено протягом десяти днів з дня її винесення до апеляційного суду Луганської області через Лисичанський міський суд. Виконання зазначеної постанови допустити через десять днів з дня її винесення. В разі оскарження після відповідного рішення апеляційного суду. Негайного виконання не допускати.

Суддя: М.М.Старікова