Справа №580/231/18 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Стеценко В. А.
Номер провадження 33/788/150/18 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. ,з участю секретаря судового засідання - Лобанової О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Суми в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення № 580/231/18 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Лебединського районного суду Сумської області від 28 лютого 2018 року, якою на

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_3

захисника - адвоката Стеценка В.М., -

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді у зв'язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки судом його не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, суд не здійснив повне дослідження доказів, а саме висновку Лебединської ЦРЛ, не допитав свідків, працівників поліції. Крім того, протокол не оформлений відповідно до вимог КУпАП, в ньому не зазначені розбірливо ініціали свідків. В постанові судді зазначено про керування автомобілем в стані алкогольного сп'яніння, хоча в протоколі про адміністративне правопорушення мова йшла про керування в стані наркотичного сп'яніння.

Постановою судді Лебединського районного суду Сумської області від 28.02.2018 ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 352 грн. 40 коп. судового збору.

Відповідно до постанови судді, ОСОБА_3 06.01.2018 о 15 год. 10 хв. керував автомобілем ВАЗ 21063 д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Кобижча м. Лебедина Сумської області в стані алкогольного сп?яніння, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп?яніння відмовився в присутності свідків, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України.

Вислухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та його захисника Стеценка В.М., які підтримали апеляційну скаргу та просили скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити за відсутністю складу правопорушення, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст.245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Як вбачається з матеріалів справи відносно водія ОСОБА_3 був складений протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 387520 від 18.01.2018 про вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за те, що він 06.01.2018 о 15 год. 10 хв. в м. Лебедин по вул. Кобіжча керував транспортним засобом з явними ознаками наркотичного сп'яніння. Згідно висновку № 4 Лебединської ЦРЛ перебував у наркотичному сп'янінні, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України.

Розглянувши вказаний протокол про адміністративне правопорушення, суддя суду першої інстанції дійшов висновку про наявність в діях водія ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, але у зв'язку з тим, що останній керував автомобілем перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння відмовився в присутності свідків і також послався на порушення п.2.5 ПДР України.

Разом з тим, викладені суддею суду першої інстанції у постанові обставини вчинення правопорушення не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки протокол у відношенні ОСОБА_3 був складений за керування ним транспортним засобом у стані наркотичного сп'яніння (п.2.9«а» ПДР) згідно висновку № 4 Лебединської ЦРЛ, що фактично утворює об'єктивну сторону іншого правопорушення, передбаченого диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП, незважаючи на те, що працівником поліції при складанні протоколу і було вказано про порушення водієм чомусь п.2.5 ПДР України.

Так, згідно диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП, адміністративна відповідальність настає:

1) за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції (п.2.9«а» ПДР);

2) за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп'яніння чи під впливом таких лікарських препаратів(п.2.9«г» ПДР);

3) за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (п.2.5 ПДР).

Диспозиція даної норми закону є бланкетною і вона лише описує безпосередньо саме правопорушення, але для повного визначення ознак цього правопорушення відсилає до інших галузей права, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов'язки учасників дорожнього руху, в тому числі осіб, які керують транспортними засобами, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України (Правила дорожнього руху України).

Зокрема, така норма має загальний і конкретизований зміст. Загальний зміст бланкетної диспозиції передається словесно-документною формою відповідної статті КУпАП і в обов'язковому порядку включає положення інших нормативно-правових актів. Із загальним змістом бланкетної диспозиції пов'язане визначення діяння як правопорушення певного виду та встановлення за нього адміністративної відповідальності, а конкретизований зміст цієї диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює адміністративно-правову норму більш конкретним змістом.

При цьому, наводячи відповідно до встановлених обставин мотиви прийнятого рішення, суддя суду першої інстанції послалася в постанові на нормативно-правовий акт (п.2.5 ПДР), який зобов'язує водіїв на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, хоча і послався на дві різні, взаємовиключні підстави притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП: 1) керування ОСОБА_3 автомобілем, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння; 2) відмова ОСОБА_3 від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння.

Таким чином, водій ОСОБА_3 був притягнутий до адміністративної відповідальності за діяння, яке він не вчиняв і за яке не притягувався, протокол про адміністративне правопорушення щодо якого працівником поліції складений не був.

Слід зазначити, що висновок Лебединської ЦРЛ № 4 від 06.01.2018 (а.с.4) взагалі був проігнорований суддею суду першої інстанції і не знайшов свого відображення в судовому рішенні як допустимий чи недопустимий доказ вчиненого ОСОБА_3 правопорушення, хоча ним був встановлений факт перебування останнього у стані наркотичного сп'яніння станом на 06.01.2018 о 15 год. 55 хв.

Вказана невідповідність висновків судді суду першої інстанції фактичним обставинам справи прямо суперечить принципу правової визначеності, який закріплений ЄСПЛ у своїх чисельних рішеннях (п.31 по справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia); п.109 по справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova); п.53 по справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та п.19 по справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine) принцип правової визначеності, який є складовою принципу верховенства права і згідно якого «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку.

В іншій справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom), рішення від 23.09.1998, п.54, ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, як за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, так і у постанові судді в ході апеляційного розгляду справи категорично заперечив та пояснив, що він керував транспортним засобом і був зупинений працівниками поліції, які запідозрили його у керуванні автомобілем в стані наркотичного сп?яніння. Він погодився на відповідний огляд для виявлення стану наркотичного сп?яніння в медичному закладі і був туди доставлений працівниками поліції та у присутності останніх здав зразки біосередовищя для дослідження. Наркотичні засоби не вживав і у стані наркотичного сп'яніння транспортним засобом не керував. Вважає, що як в протоколі, так і в постанові судді відображено обставини, які не відповідають дійсності.

При дослідженні вказаного вище медичного висновку закладу охорони здоров'я та допиті в якості свідка лікаря Лебединської ЦРЛ ОСОБА_5 в ході апеляційного розгляду справи було встановлено, що остання не є лікарем-наркологом за фахом і не має відповідного дозволу на проведення огляду водіїв на стан сп'яніння у порядку, передбаченому ст.266 КУпАП, «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (затверджена спільним наказом МВС та МОЗ 09.11.2015 № 1452/735 та зареєстрована в МЮ 11.11.2015 за № 1413/27858) і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (затверджений постановою КМ 17.12.2008 № 1103, з послідуючими змінами), внаслідок чого висновок Лебединської ЦРЛ № 4 від 06.01.2018 у відношенні ОСОБА_3 (а.с.4) є недопустимим доказом, так як складений неуповноваженою особою.

Порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених цим законодавством.

При цьому, слід враховувати, що у справі протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 387520 від 18.01.2018 є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще як юридичний документ - акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції (ст.ст.254 і 255 КУпАП) справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (ч.1 ст.130 КУпАП і відповідний пункт ПДР), тому є не тільки обов'язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо, а згідно ч.2 цієї норми Закону обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Аналізуючи зазначені положення процесуального закону та оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження в справі про адміністративне правопорушення, не вбачає будь-яких законних підстав довіряти вказаним доказам, в тому числі і протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки останній складений без дотримання вимог процесуального закону, що тягне за собою визнання цього доказу також недопустимим.

Твердження апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо не дослідження суддею суду першої інстанції наявних в матеріалах справи доказів, а також відсутності мотивів у судовому рішенні про його винуватість, є обґрунтованими і заслуговують на увагу, а постанова судді підлягає скасуванню з цих підстав, оскільки не виклавши жодних мотивів на доведення винуватості ОСОБА_3, обмежившись лише посиланням на протокол про адміністративне правопорушення та «інші матеріали справи» без їх детального аналізу та правової оцінки з урахуванням письмових пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, викладених власноруч нею в протоколі, медичного висновку та ухваливши рішення про притягнення останнього до адміністративної відповідальності, суддя допустив порушення норм процесуального права, оскільки право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року та національним законодавством України.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п.п.29-30).

Ігнорування суддею доречного аргументу сторони, в даному випадку ОСОБА_3, є грубим порушенням ст.6 Конвенції, практики Верховного Суду і ЄСПЛ, внаслідок чого можна зробити висновок про те, що необґрунтованість і невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв'язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів апеляційної скарги, оскільки процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, а у випадках, коли положення адміністративного законодавства не регулюють або неоднозначно регулюють питання судового провадження, то застосовуються основні засади (принципи) судочинства України, передбачені у ст.129 Конституції України, розділі I Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених як в протоколі про адміністративне правопорушення, так і у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні під час апеляційного розгляду встановлено не було.

При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_3 дій направлених на порушення правил дорожнього руху.

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ст.9 Конституції чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Як передбачено ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з усталеною судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine) з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про відсутність його повідомлення про час та місце розгляду справи, то апеляційний суд вважає їх необгрунтованими і такими, що не відповідають матеріалам справи.

Зокрема, в матеріалах справи наявне поштове повідомлення, яке отримав 13.02.2018 за місцем проживання ОСОБА_3 під розпис його батько та в якому було зазначено час, дату та місце розгляду даної справи.

При цьому, ОСОБА_3 не звертався до суду про відкладення розгляду справи, а тому суддя мав можливість здійснити розгляд справи у відсутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, що повністю узгоджується з положеннями ст.268 КУпАП, яка передбачає, що під час відсутності особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому це судове рішення підлягає скасуванню у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, а справа на підставі п.1 ч.1 ст.247, п.3 ч.1 і ч.2 ст.284 КУпАП - закриттю.

Керуючись ст.294 КУпАП України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову судді Лебединського районного суду Сумської області від 28 лютого 2018 року відносно ОСОБА_3 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіРунов В. Ю.