Справа №592/8859/18 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Хитров Б. В.
Номер провадження 33/788/378/18 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Суми в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення № 592/8859/18 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 23 липня 2018 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_3

захисника - адвоката Лопаткіна О.В., -

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу правопорушення, оскільки справа була розглянута без його участі, він не був належним чином повідомлений судом про час та місце розгляду справи, підпис в протоколі йому не належить, копію протоколу йому не вручали, докази досліджені неповно та однобічно, зазначене в постанові не відповідає фактичним обставинам справи, один із свідків є зацікавленою та упередженою особою. Також зазначає, що був порушений порядок проведення огляду, так як йому не пропонували пройти огляд на стан сп'яніння як на місці, так і в закладі охорони здоров'я.

Постановою судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 23.07.2018 ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто на користь держави 352,40 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді, 07.07.2018 близько 23 год. 50 хв. в с. Чернетчина по вул. Молодіжна водій ОСОБА_3 керував автомобілем CHERY AMULET н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп'яніння. Від проходження огляду на стан сп'яніння у встановленому законом порядку із застосуванням алкотестера «Драгер» та у закладі охорони здоров'я відмовився у присутності двох свідків, чим порушив п.2.5 ПДР України.

Вислухавши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та його захисника Лопаткіна О.В., які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність складу правопорушення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст.9 Конституції України, ст.19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права.

У відповідності до ч.1 і ч.2 ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст.9 цього Кодексу адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ст.1, завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством, а згідно ст.245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.268 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, а згідно ст.248 цього Кодексу розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і судом, який розглядає справу.

Згідно вимог ч.1 ст.277-2 КУпАП, повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи, а згідно п.2 і п.3 ст.278 цього Кодексу суддя при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, крім іншого, такі питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення та чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Однак вказані вище вимоги процесуальних норм КУпАП не були дотримані суддею суду першої інстанції і розгляд справи відбувся за відсутності належного повідомлення ОСОБА_3 про час та місце судового розгляду, що потягло за собою в подальшому незаконне притягнення останнього до адміністративної відповідальності.

Така загальна (основна) засада (принцип) судочинства як рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч.1 ст.24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (ст.129 Конституції України, розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

За таких обставин, на думку апеляційного суду, суддею суду першої інстанції не був дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який також знайшов своє закріплення і формулювання також у рішенні КСУ від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу). Формулюючи у своєму рішенні незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод об'єктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.

Таким чином, присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати в суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову по справі, є невід'ємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції), а для суддів усіх інстанції - важливим елементом законного і справедливого правосуддя.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення ЄСПЛ у справах «Домбо Бехер Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands) від 27.10.1993, заява № 14448/88, п.33); «Анкерль проти Швейцарії» (Ankerl v. Switzerland) від 23.10.1996 р., заява № 17748/91, п.38).

Аналогічною є і усталена судова практика ЄСПЛ у справах щодо України, коли неодноразово був застосований «принцип рівності», зокрема у п.п.26 і 29 рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), згідно якої «принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (див., інші рішення та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), заява № 39594/98, п.72, 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy), рішення від 28.08.1991, заява серія A № 208-B, п.33; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy), рішення від 12.10.1992, заява серія A № 245-C, п.26; «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), заява № 54698/00, рішення від 08.06.2006, п.28). За наслідками розгляду цієї справи ЄСПЛ дійшов висновку, «що у провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п.1 ст.6 Конвенції».

Враховуючи вказані вище фактичні обставини справи у взаємозв'язку з положеннями процесуальних норм національного законодавства та прецедентної судової практики ЄСПЛ, виходячи із засад судочинства, в тому числі і з принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції були істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_3, внаслідок чого судове рішення підлягає безумовному скасуванню через порушення суддею норм процесуального права, згідно яких особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право на справедливий суд, яке полягає у наданні їй можливості надати усні пояснення з приводу обставин правопорушення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується її прав та обов'язків, у порядку, передбаченому законом, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені законом.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 у вказаній вище частині є обґрунтованими і заслуговують на увагу, а постанову судді з цих підстав не можна вважати законною, обґрунтованою і належним чином вмотивованою.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що постанову суддею суду першої інстанції було винесено з порушенням норм також і матеріального права, оскільки він не вчиняв правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених як в протоколі про адміністративне правопорушення, так і у судовому рішенні, то вони також є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а постанова судді - скасуванню і з цих підстав, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 388737 від 08.07.2018, суддя суду першої інстанції дійшов висновку про те, що водій ОСОБА_3 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп'яніння, від проходження огляду на стан сп'яніння у встановленому законом порядку із застосуванням алкотестера «Драгер» та у закладі охорони здоров'я відмовився у присутності двох свідків, чим порушив п.2.5 ПДР та відповідно вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Разом з тим, такі висновки судді суду першої інстанції про винність ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення не відповідають фактичним обставинам справи, належним чином не вмотивовані та не ґрунтуються на законі.

Так, згідно ч.1 ст.130 КУпАП адміністративна відповідальність настає, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння. Тобто, для притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення вказаних дій, обов'язковою та необхідною умовою є встановлення факту відмови водія пройти огляд на стан сп'яніння на законну (в тому числі і обґрунтовану) вимогу працівника поліції з дотриманням встановленого законом та відповідними нормативно-правовими актами порядку, а також забезпеченням прав і законних інтересів особи, яка підлягає такому огляду.

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо, а згідно ч.2 цієї статті обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ст.252 КУпАП, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Зокрема, порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. При цьому, у справі про адміністративне правопорушення протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ - акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (п.2.5 ПДР, ч.1 ст.130 КУпАП), тому є не тільки обов'язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

ОСОБА_3 свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, в ході апеляційного розгляду справи категорично заперечив та пояснив, що 07.07.2018 він дійсно керував автомобілем та був зупинений працівниками поліції через непрацююче освітлення номерного знаку. Після перевірки документів працівники поліції пред'явили йому підозру про те, що він нібито перебуває у стані алкогольного сп'яніння та почали складати протокол про адміністративне правопорушення. При цьому, поліцейські взагалі не пропонували йому пройти огляд на стан сп'яніння на місці або в медичному закладі у встановленому законом порядку, відповідно і його відмови не було.

З огляду на викладене та оцінюючи вказаний доказ у відповідності до вимог ст.252 КУпАП, апеляційний суд вважає, що протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 388737 від 08.07.2018 був складений без дотримання вимог закону, оскільки працівники поліції склали цей документ без наявності на те правової підстави, а саме відмови водія ОСОБА_3 проходити огляд на стан сп'яніння.

Що стосується письмових пояснень свідка ОСОБА_8, які також були вказані у протоколі про адміністративне правопорушення, то апеляційний суд не може прийняти їх до уваги як докази вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, оскільки вказаний свідок неодноразово викликалася у встановленому законом порядку до апеляційного суду для надання показань безпосередньо в судовому засіданні з метою усунення протиріч, але до суду вона так і не з'явилася та про причини своєї неявки не повідомила.

Не можуть бути визнані достовірним доказом і письмові пояснення свідка ОСОБА_7, оскільки будучи допитаний апеляційним судом цей свідок категорично заперечив обставини, викладені у вказаних поясненнях та підтвердив те, що ОСОБА_3 не пропонували пройти огляд на стан сп'яніння ні на місці, ні в лікарні.

Виходячи з усталеної судової практики ЄСПЛ (рішення від 25.04.2013 у справі «Еркапіч проти Хорватії» (Erkapic v. Croatia), заява № 51198/08) з приводу дотримання національними судами під час розгляду справ п.1 ст.6 Конвенції, згідно якої «за відсутності суттєвих підстав для протилежного, поняття справедливого судового розгляду вимагає надавати більшого значення свідченням, наданими у суді, порівняно з протоколами допитів осіб на попередньому слідстві, оскільки останні являють собою, передусім, процес збору стороною обвинувачення інформації на підтримку своєї позиції», апеляційний суд вважає, що безпосередні показання свідка ОСОБА_7 та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції мають більше значення (пріоритет) для встановлення істини у справі та винуватості останнього у порушенні ПДР, ніж письмові пояснення свідків, в тому числі і ОСОБА_7 ще й викладених власноруч поліцейським.

Також у передбачений процесуальними нормами спосіб до апеляційного суду неодноразово викликався і працівник поліції ОСОБА_9, який склав протокол про адміністративне правопорушення, але в судове засідання останній також не з'явився і будь-яких пояснень з приводу наявних у справі сумнівів та протиріч не надав. При цьому, слід зазначити, що апеляційним судом були використані всі можливі заходи для того щоб максимально сприяти вказаним вище свідкам у явці в судове засідання, яке було призначено у передбачений законом спосіб в режимі відеоконференції із Краснопільським районним судом Сумської області, який є найбільш наближеним як до місця несення служби вказаного працівника поліції, так і до місця проживання іншого свідка.

Ухвалюючи рішення про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення, суддя суду першої інстанції, не виклав жодних мотивів з цього приводу, а також не навів доказів на підтвердження його вини та їх правової оцінки, обмежившись лише вказівкою у мотивувальній частині своєї постанови на підтвердження вчинення адміністративного правопорушення матеріалами справи, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, внаслідок чого були істотно порушені норми процесуального права, передбачені ст.ст.251, 252, 272, 279, 280 і 283 КУпАП, оскільки право на вмотивованість судового рішення також є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції.

При цьому, суддя суду першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини не ОСОБА_3 як особи, у відношенні якої був складений протокол про адміністративне правопорушення та яка притягається до адміністративної відповідальності, а зовсім іншої особи - ОСОБА_12, що також є підставою для скасування постанови, оскільки таке порушення норм процесуального права завадило ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), 09.12.1994, п.п.29-30).

Ігнорування суддею суду першої інстанції вказаних вище вимог закону та усталеної судової практики ЄСПЛ призвело до необґрунтованості і невмотивованості судового рішення, що також є підставою для його скасування у зв'язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених як у протоколі, так і у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було. При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_3 умисних дій, направлених на порушення п.2.5 ПДР.

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно вказаної позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі - закриттю на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Керуючись ст.294 КУпАП України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 23 липня 2018 року відносно ОСОБА_3 - скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіРунов В. Ю.