Справа № 212/1495/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2018 року м. Кривий Ріг

Суддя Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1, розглянувши матеріал про адміністративне правопорушення, який надійшов з Управління патрульної поліції в місті ОСОБА_2 Департаменту патрульної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_3, 1990 року січня місяця 03 дня народження, не працюючого, інвалідом не являється, зареєстрованого та проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1

за участі:представника адвоката ОСОБА_4

за ст. 130 ч. 1 КУпАП, -

встановив:

В провадження судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов адміністративний матеріал про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серія БД №114756 , складеного відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 130 КУпАП вбачається, що останній 03.03.2018 року, о 01 год 12 хв., керував транспортним засобом «Mitsubishi Lancer», державний номер НОМЕР_1, за адресою: м. Кривий Ріг, проспект Гагаріна , 25 ,з явними ознаками алкогольного спяніння, на вимогу працівників поліції від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного спяніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою алкотестора «Драгер» 6820 та проведення такого огляду у медичному закладі відмовився.

Суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Винесення судом законного, обґрунтованого і справедливого рішення неможливо без проведення ним всебічного, повного, об'єктивного дослідження всіх обставин справи. При цьому судове рішення повинне базуватися на принципах верховенства права, незалежності, неупередженості, змагальності сторін та рівності всіх учасників судового процесу. При розгляді справи, принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч. 1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст. 24 основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини (далі - ЄКПЛ) та основних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невідємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при досліджені доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (зокрема, mutatis mutandis рішення у справах: OZTURK v. GERMANY від 21 лютого 1984 року, пункт 53 та Швидка проти України від 30.10.2014 року), справи про адміністративні правопорушення даної категорії, враховуючи, зокрема, розмір та характер стягнень, для цілей статті 6 ЄКПЛ належать до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на дану категорію справ поширюються гарантії статті 6 ЄКПЛ.

Конституційний Суд України у пункті 3.4 Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011 зазначає, що з аналізу положень міжнародних актів, наведених у цьому Рішенні, не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення». У пункті 3.6 цього рішення Конституційний Суд України вказує, що відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним. У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України поширює певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відтак, на всі стадії оскарження у судах постанов у справах даної категорії на позивачів (осіб, яких притягнуто до адміністративної відповідальності) поширюються всі гарантії статті 6 ЄКПЛ.

Рішенням у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них.

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 1.07.2003 р. (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, та надати стороні можливість його оскарження у разі незгоди з аргументами суду. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), від 27.09.2001 р.). А тому при оскаржені рішення суду слід звертати увагу на те, що залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням процесу.

ЄСПЛ завжди займав визначне місце, забезпечуючи право на справедливий суд (Airey v. Ireland (Ейрі проти Ірландії), § 24; Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], §231). Ця гарантія є «одним з основних принципів будь - якого демократичного суспільства, відповідно до Конвенції» (Pretto and Others v. Italy (Претто та інші проти Італії), § 21).

Оскільки за змістом ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, а юрисдикція їх поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, ключову роль у забезпеченні ефективного захисту прав і свобод громадян на національному рівні відведено саме судам.

Враховуючи викладене, суд приходить до наступного.

Адвокат ОСОБА_4 у суді просила провадження закрити, за відсутністю складу адміністративного правопорушення, оскільки матеріалами справи доказів на підтвердження вчинення правопорушення не надано.

У судових засіданнях щодо розгляду адміністративного матеріалу відносно ОСОБА_3 представник адвокат ОСОБА_4 заявляла численні клопотання, а саме: щодо виклику свідків: понятих, які були присутні під час відмови від проходження огляду на стан спяніння останнім ОСОБА_5, ОСОБА_6, ; інспектора патрульної поліції, який складав адміністративний протокол.

Судом надавався час для виклику свідків , у звязку з чим неодноразово переносився судовий розгляд, які до суду не зявились та про причини неявки не повідомили.

Свідок ОСОБА_6 суду повідомив, що він не був присутній під час відмови ОСОБА_3 від здійснення огляду. На запрошення працівників поліції підійшов до автомобіля , у якому на задньому сидінні знаходився молодий чоловік , який , на пропозицію останніх підписував протокол, про що саме йому невідомо.

Таким чином, для перевірки письмових пояснень іншого понятого та інспектора та усунення сумнівів щодо пояснень, судом було вжито усіх необхідних та можливих мір.

Згідно з принципами підпункту (d) пункту 3 статті 6 ЄКПЛ, перш ніж обвинувачений може бути засуджений, на публічному засіданні в його присутності повинні бути представлені всі докази проти нього, з тим щоб дотримати принцип змагальності. Винятки з цього принципу можливі, якщо вони не порушують права на захист, які вимагають, щоб обвинуваченому була надана адекватна і належна можливість оскаржити показання свідка і здійснити його допит або на момент надання свідчень, або на більш пізній стадії судового розгляду (Хуммер проти Німеччини (Hummer v. Germany), пункт 38; Лука проти Італії (Luca v. Italy), пункт 39; Солак проти колишньої Югославської Республіки Македонія (Solakov v. The Former Yugoslav Republic of Macedonia), пункт 57).

З урахуванням того, що відсутність свідка негативно впливає на права захисту, якщо свідок не був допитаний на одному з попередніх етапах судового процесу, використання письмових показань свідків замість безпосереднього надання свідчень в суді повинно бути крайнім заходом (Аль-Кавайе і Тахера проти Сполученого Королівства [БП] (AlKhawaja and Tahery v. the United Kingdom [GC]), пункт 125).

Відповідно до ст.ст. 245, 278, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи та вирішення її у точній відповідності з законом. При підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення суд має вирішити питання про правильність складання протоколу та інших матеріалів справи, а при розгляді справи слід з'ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд не може погодитись з твердженням про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, на підставі доказів, які були долучені до протоколу.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Обставини, що виключають провадження по справі про адміністративне правопорушення визначені статтею 247 КУпАП. Відповідно до п. 7 цієї статті провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв'язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

У ст. 38 ч. 2 КУпАП зазначено якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частині третій цієї статті.

Дана норма є імперативною і по своїй суті є формою відмови держави від юридичного переслідування особи за вчинення адміністративного правопорушення.

Враховуючи, що протокол про адміністративне правопорушення серія БД №114756 , складено 03.03.2018 року відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, то з урахуванням того, що на даний час закінчився визначений ст. 38 КУпАП строк притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, суд позбавлений процесуальної можливості досліджувати докази та вирішувати питання про винуватість або невинуватість останнього, а тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, без встановлення вини останнього.

Таким чином, з огляду на вказані недоліки в матеріалах справи, та не відповідність з чинним законодавством, суд позбавлений можливості повно, об'єктивно та всебічно з'ясувати обставини справи, вирішити її у точній відповідності з законом. На підставі цих обставин суд вважає неможливим розглянути матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності , за ч. 1 ст. 130 КУпАП та встановити винуватість.

Керуючись ст.ст. 24, 30, 33, 38, 130, 247, 251, 256, 283-285, 287-291, 294 КУпАП, суд, -,

ухвалив:

Провадження по справі про притягнення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.130 КУпАП закрити, на підставі ст. 247 ч. 1 п. 7 КУпАП, у звязку зі спливом строку накладення адміністративного стягнення.

Постанова може бути оскаржена на протязі 10 днів до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Суддя: О. Н. Борис