Іллічівський районний суд м.Маріуполя
Справа № 264/1294/18
ПОСТАНОВА

05.06.2018 р. м. Маріуполь

Суддя Іллічівського районного суду м. Маріуполя Кузнецов Дмитро Володимирович, розглянувши матеріали, які надійшли з Військової частини НОМЕР_1 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий 01.02.2007 року Харцизьким МВ ГУМВС України в Донецькій області, який проходить військову службу на посаді пожежного пожежного взводу військової частини НОМЕР_1 , який мешкає в АДРЕСА_1 , зареєстрований у АДРЕСА_2 , за ч. 2 ст. 172-10 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

14 березня 2018 року до суду надійшов матеріал про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-10 КУпАП, в якому зазначено, що ОСОБА_1 , будучи військовослужбовцем, в умовах особливого періоду, від командира підрозділу отримав розпорядження 12 березня 2018 року убути на полігон Широкий Лан для виконання завдань за призначенням, на що ОСОБА_1 відмовився, мотивуючи тим, що у 2017 році він вже був на полігоні і зараз не бажає туди убувати.

ОСОБА_1 у судовому засіданні свою провину не визнав та пояснив, що отримавши наказ командира він приступив до його виконання та відбув до полігону ОСОБА_2 . Із обставинами, викладеними у протоколі про притягнення до адміністративної відповідальності, не погодився. Наполягав на витребуванні відомостей із військової частини про місце його знаходження у вказаний в протоколі час.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку про необхідність закриття провадження у справі внаслідок відсутності складу та події правопорушення з наступних підстав.

17 липня 1997 року Верховна Рада України ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства України, і підлягає застосуванню нарівні з національним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

В контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (Заява N 7460/03) правопорушення, яке розглядаються, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

ОСОБА_1 ставиться у провину порушення ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого ЗУ «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 року № 551-ХІV, у відповідності до яких:

- військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України;

- військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі;

- військова дисципліна досягається шляхом: виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців та національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі; особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів;

- формування правової культури військовослужбовців;

- умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників (далі - командири) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу;

- зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих;

- підтримання у військових з`єднаннях, частинах (підрозділах), закладах та установах необхідних матеріально-побутових умов, статутного порядку;

- своєчасного і повного постачання військовослужбовців встановленими видами забезпечення;

- чіткої організації і повного залучення особового складу до бойового навчання.

Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів.

Відповідальність за ч. 2 ст. 172-10 КУпАП передбачена за відмову від виконання законних вимог командира (начальника), вчинену в умовах особливого періоду.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року N 303 "Про часткову мобілізацію" оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з чим в Україні настав особливий період.

З аналізу наведених норм слідує, що для звинувачення особи у вчиненні зазначеного правопорушення необхідно встановити факт наявності відмови військовослужбовця виконувати законну вимогу командира.

На підтвердження викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин до матеріалів справи наданий рапорт командира пожежного взводу ОСОБА_3 від 05.02.2018 року на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , в якому він просив відрядити пожежного ОСОБА_1 у зв`язку із проведенням пожежно-профілактичної роботи на 235-му полігоні у сел. Михайлівка Миколаївської області для виконання службових завдань з лютого 2018 року, а також рапорт головного сержанта ОСОБА_4 , в якому останній зазначив, що ОСОБА_1 відмовився виконувати наказ командира взводу про відрядження на полігон.

Натомість ОСОБА_1 стверджує, що виконав наказ командира в цій частині.

З метою перевірки правдивості пояснень ОСОБА_1 судом на адресу військової частини НОМЕР_1 неодноразово були спрямовані відповідні запити про надання повних відомостей про місцезнаходження вказаного військовослужбовця в період виконання наказу про відрядження до полігону, однак, витребувані відомості суду надані не були з невідомих підстав.

Тобто сторона обвинувачення не представила жодних доказів та не спростувала доводи ОСОБА_1 про виконання наказу та відбуття ним до полігону.

Єдиним доказом вчинення правопорушення ОСОБА_1 та спростування його показів на свій захист є лише рапорти військовослужбовців.

У справі «Хорнкастл та інші проти Об`єднаного королівства» (Заява № 4184/10) зазначено, що у випадках, коли показання відсутнього свідка є єдиною або вирішальною основою для винесення обвинувального вироку, потрібні достатні врівноважуючі фактори, які дозволяють оцінити надійність показань.

Таким чином, суд виходить з того, що будь-які фактичні дані, які беззаперечно могли б підтвердити факт відмови ОСОБА_1 виконувати наказ командира, відсутні. Надані стороною обвинувачення докази в достатній мірі не містять даних, що спростовували б твердження ОСОБА_1 .

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібермон проти Франції», Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

З врахуванням ч. 3 ст. 62 Конституції України, згідно з якими обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на викладене, за відсутності інших об`єктивних джерел фактичних даних про обставини, що підлягають доказуванню в цій справі, письмові пояснення військовослужбовців, що відображені в рапорті, з огляду на їх не підтвердження іншими доказами у вирішенні справи, не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Враховуючи зазначену практику Європейського суду з прав людини та презумпцію невинуватості, передбачену статтею 62 Конституції України, в матеріалах справи відсутні будь-які переконливі та достовірні докази відмови ОСОБА_1 виконувати наказ командира, не надані такі докази на запит суду і в ході судового розгляду, що виключає подію і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-10 КУпАП.

Таким чином, суд не знаходить підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-10 КУпАП через відсутність в його діях складу і події даного адміністративного правопорушення.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю внаслідок відсутності складу і події правопорушення.

Керуючись ст.ст. 247 п. 1, 283, 284 КУпАП, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-10 КУпАП закрити, внаслідок відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На постанову протягом 10 днів з моменту її винесення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Іллічівський районний суд міста Маріуполя Донецької області.

Суддя: Д. В. Кузнецов