Справа № 212/7394/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2018 року м. Кривий Ріг

Суддя Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Борис О.Н., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла з УПП м. Кривий Ріг Департаменту патрульної поліції у відношенні:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Івано-Франковська, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1,

за ст. 130 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Сторони у справі про адміністративне правопорушення: особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И В:

У провадження Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов протокол про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_2 за вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 152089 від 13.11.2017 року, ОСОБА_2 13 листопада 2017 року о 17-10 годині, в м. Кривому Розі зі сторони вул. Електрозаводська на вул. Кресівську, керував ТЗ Ford Transit D, днз НОМЕР_1, з явними ознаками алкогольного сп'яніння, а саме тремтіння рук, нечітка річ, почервоніння очей, хитка хода, запах з порожнини рота. Від проходження огляду на стан сп'яніння на алкотестері Драгер та в медичному закладі в КПНД відмовився в законному порядку в присутності свідків.

Своїми діями ОСОБА_2 порушив п. 2.5 ПДР України, його дії кваліфіковані за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

При складанні протоколу про адміністративне правопорушення особі, що притягується до адміністративної відповідальності були роз'яснені вимоги ст. 268 КУпАП України й зміст ст. 63 Конституції України.

Допитаний ОСОБА_2 у суді вказав, що 13 листопада 2017 року їхав у якості пасажира у транспортному засобі Ford Transit D, днз НОМЕР_1, за кермом якого знаходився чоловік за ім'ям ОСОБА_10, прізвища його не знає. Працівники поліції подали звуковий сигнал про зупинення, у зв'язку з тим, що дорожня обстановка не дозволяла зробити зупинку транспортного засобу, водій проїхав декілька метрів та зупинився за зупинкою громадського транспорту «Дивоцвіт» на мкрн. 5-й Зарічний в м. Кривому Розі. Працівники поліції підійшовши до автомобіля спросили хто власник даного транспортного засобу, він вказав на себе, тоді працівники поліції повідомили йому, що він знаходиться у нетверезому стані та сказали їхати до медичного закладу на огляд, на що він відмовився, пояснивши, що він є власником автомобіля, а не водієм. Окрім нього та водія в автомобілі ще був чоловік на ім'я ОСОБА_1, тобто при складанні протоколу були присутні двоє свідків.

Допитаний у суді свідок ОСОБА_4 вказав, що 13.11.2017 року на пульт надійшов виклик, що навпроти магазину «Дивоцвіт» в м. Кривому Розі, зупинено транспортний засіб, у зв'язку з відсутністю бланків, було наказано прибути на місце зупинення ТЗ для складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Прибувши на місце, командир ОСОБА_3 та його напарник ОСОБА_5 стверджували, що водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп'яніння, особисто він не бачив, щоб ОСОБА_2 керував автомобілем. При складання протоколу водій вказував на те, що він не знаходився за кермом та не керував даним автомобілем, проте працівники поліції, які зупинили даний автомобіль стверджували зворотне, запросивши двох свідків, він склав протокол.

Відповідно до змісту ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 278 КУпАП, при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення суд, в тому числі, перевіряє правильність складання протоколу інші матеріали справи про адміністративне правопорушення, належно з'ясовує обставини справи.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23 грудня 2005 року передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з'ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247 і 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

З аналізу ст.ст. 251, 252 КУпАП слідує, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Об'єктивна сторона складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, передбачає необхідність обов'язкової наявності кваліфікуючих ознак цього правопорушення, зокрема, керування транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння.

Разом з цим, досліджені фактичні обставини, зокрема протокол, письмові пояснення свідків, рапорти та відеозапис з бодікамери, суддя приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_2 кваліфікуючих ознак складу інкримінованого правопорушення й відповідно про доведеність вини останнього у його вчиненні.

Так, згідно з п.1.10 ПДР України водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23 грудня 2005 року, керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп'яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважається закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

У доводах під час надання пояснень в суді, ОСОБА_2 стверджував, що він перебував у належному йому транспорті - автомобілі марки Ford Transit D, днз НОМЕР_1, проте не керував ним, що також не спростовано наданим до протоколом записом з бодікамер. Допитаний у суді в якості свідка працівник поліції ОСОБА_4 а саме особа, яка складала протокол про адміністративне правопорушення, вказав що не був свідком керування ОСОБА_2 транспортного засобу, приїхав на місце, щоб зафіксувати порушення ПДР.

Зі змісту письмових пояснень свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 також не вбачається, що вони були свідками як ОСОБА_2 керував транспортним засобом. Згідно наданих ними пояснень, в їх присутності ОСОБА_2 відмовився від проходження медичного огляду у встановленому законом порядку за допомогою приладу «ДРАГЕР» та в лікаря нарколога для визначення стану сп'яніння, що також не спростовано у суді особою, яка притягається до відповідальності. Однак, ці пояснення свідків не можуть бути розцінені як доказ вини ОСОБА_2, як особи, що керувала транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння, що унеможливлює притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Також, судом оглянуто відеозапис подій від 13.11.2017 року за участю ОСОБА_2, зафіксований працівниками поліції, з якого встановлено, що він не містить достовірних відомостей про те, що ОСОБА_2 керував транспортним засобом, навпаки, відповідно до цього запису, ОСОБА_2 заперечує проти керування ним транспортним засобом та наполягає, що ним керував чоловік за ім'ям ОСОБА_10. Будь-яких відомостей про те, що саме ОСОБА_2 керував транспортним засобом відеозапис не містить. Крім того, до суду неодноразово викликалися працівники поліції ОСОБА_8 та ОСОБА_3, які зупинили транспортний засіб Ford Transit D, днз НОМЕР_1, для їх допиту у якості свідків, проте останні до суду не прибули, про причини неявки не повідомили, вжиті судом заходи щодо їх виклику не виконані.

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини (далі - ЄКПЛ) та основних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід'ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при досліджені доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (зокрема, mutatis mutandis рішення у справах: "OZTURK v. GERMANY" від 21 лютого 1984 року, пункт 53 та "Швидка проти України" від 30.10.2014 року), справи про адміністративні правопорушення даної категорії, враховуючи, зокрема, розмір та характер стягнень, для цілей статті 6 ЄКПЛ належать до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на дану категорію справ поширюються гарантії статті 6 ЄКПЛ.

Конституційний Суд України у пункті 3.4 Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011 зазначає, що з аналізу положень міжнародних актів, наведених у цьому Рішенні, не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення». У пункті 3.6 цього рішення Конституційний Суд України вказує, що відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним. У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України поширює певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відтак, на всі стадії оскарження у судах постанов у справах даної категорії на позивачів (осіб, яких притягнуто до адміністративної відповідальності) поширюються всі гарантії статті 6 ЄКПЛ.

Рішенням у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них.

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 1.07.2003 р. (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, та надати стороні можливість його оскарження у разі незгоди з аргументами суду. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), від 27.09.2001 р.). А тому при оскаржені рішення суду слід звертати увагу на те, що залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням процесу.

ЄСПЛ завжди займав визначне місце, забезпечуючи право на справедливий суд (Airey v. Ireland (Ейрі проти Ірландії), § 24; Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], §231). Ця гарантія є «одним з основних принципів будь - якого демократичного суспільства, відповідно до Конвенції» (Pretto and Others v. Italy (Претто та інші проти Італії), § 21).

Оскільки за змістом ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, а юрисдикція їх поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, ключову роль у забезпеченні ефективного захисту прав і свобод громадян на національному рівні відведено саме судам.

Враховуючи викладене, суд приходить до наступного:

У судових засіданнях щодо розгляду адміністративного матеріалу відносно ОСОБА_2 останній заявляв численні клопотання, а саме: щодо виклику свідків: понятих, які були присутні під час проходження огляду на стан сп'яніння.

Судом у зв'язку з чим неодноразово переносився судовий розгляд.

Вказані свідки до суду не з'явились та про причини неявки не повідомили.

Таким чином, для перевірки пояснень вказаних осіб та усунення сумнівів щодо письмових пояснень, судом було вжито усіх необхідних та можливих мір.

Згідно з принципами підпункту (d) пункту 3 статті 6 ЄКПЛ, перш ніж обвинувачений може бути засуджений, на публічному засіданні в його присутності повинні бути представлені всі докази проти нього, з тим щоб дотримати принцип змагальності. Винятки з цього принципу можливі, якщо вони не порушують права на захист, які вимагають, щоб обвинуваченому була надана адекватна і належна можливість оскаржити показання свідка і здійснити його допит або на момент надання свідчень, або на більш пізній стадії судового розгляду (Хуммер проти Німеччини (Hummer v. Germany), пункт 38; Лука проти Італії (Luca v. Italy), пункт 39; Солак проти колишньої Югославської Республіки Македонія (Solakov v. The Former Yugoslav Republic of Macedonia), пункт 57).

З урахуванням того, що відсутність свідка негативно впливає на права захисту, якщо свідок не був допитаний на одному з попередніх етапах судового процесу, використання письмових показань свідків замість безпосереднього надання свідчень в суді повинно бути крайнім заходом (Аль-Кавайе і Тахера проти Сполученого Королівства [БП] (AlKhawaja and Tahery v. the United Kingdom [GC]), пункт 125).

Окрім цього, у матеріалах справи наявний протокол про адміністративне правопорушення, що складений співробітником патрульної поліції, який у провадженні про адміністративне правопорушення наділений функцією обвинувачення, а отже сам по собі цей документ, не є достатнім підтвердженням винуватості ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Будь-які інші докази, які б з достовірністю підтверджували вчинення ОСОБА_2 інкримінованого йому адміністративного правопорушення, суду не надані.

Виходячи з викладеного та з огляду на зміст п.1.10 ПДР України і диспозиції ст. 130 КУпАП, ОСОБА_2 в досліджуваній ситуації, неможливо визнати водієм, оскільки не доведено, що він керував автомобілем, а знаходження його в стані алкогольного сп'яніння, за відсутністю встановленого факту керування транспортним засобом, не містить складу інкримінованого адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення повинен прийти до висновку про винуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, поза розумним сумнівом.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, не може вважатися доведеною поза розумним сумнівом, у зв'язку з чим провадження у справі про адміністративне правопорушення належить закрити з підстав, передбачених п.1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст. 130, ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, щодо ОСОБА_2, закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постанова судді може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення, прокурором у випадках, передбачених частиною 5 статті 7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим. Апеляційна скарга подаються до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Суддя: О. Н. Борис