БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/262/18
Провадження № 3/497/122/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2018 року суддя Болградського районного суду Одеської області Кравцова Алла Валентинівна, розглянувши у присутності заявника у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Болград заяву ОСОБА_1 про перегляд справи про адміністративне правопорушення за нововиявленими обставинами,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Болградського районного суду Одеської області від 14.02.2018 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, що має вищу освіту, не є інвалідом, тимчасово не працює, одружений, має трьох малолітніх дітей, місце проживання якого зареєстроване за фактичним місцем проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії КМ №032796, виданий 28.03.2007 року Болградським РВ УМВС України в Одеській області, ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1, визнано винним за ст.173, ст.173-2 ч.1,2, КУпАП та на підставі ст. 173-2 ч.2 КУпАП він притягнутий до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 340 гривень.

06.03.2018 року до суду надійшла заява ОСОБА_1, датована ним 26.02.2018 року, якою він просив про перегляд справи за нововиявленими обставинами, стверджуючи, що докази існування таких обставин будуть надані ним при перегляді справи.

У даному судовому засіданні при розгляді його заяви ОСОБА_1 заявив клопотання про витребування судом з Болградського відділу поліції Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області матеріалів (відомостей щодо його затримання, письмові заяви його дружини, тещі - ОСОБА_2 та пояснення його дочки ОСОБА_3І.), які вже містяться в матеріалах справи, отриманих Болградським районним судом Одеської області з Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області 14.02.2018 року і які досліджувалися судом під час розгляду зазначеної справи про адміністративне правопорушення.

Також Заявник просив про виклик до суду для надання пояснень його неповнолітньої дочки ОСОБА_3, 2003р. народження, щодо якої тут же пояснив, що її забрала його дружина мати дитини та теща бабуся дитини й мати дружини, і вони разом з ще двома молодшими дітьми десь виїхали у невідомому йому напрямку, місце перебування рідних, у тому числі й цієї дочки йому невідоме.

Стосовно затримання ОСОБА_1 працівниками поліції, суд встановив, що такі відомості взагалі відсутні, оскільки ОСОБА_1 працівниками поліції не затримувався, адже у Болградському ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області відсутня ІВС, тому утримувати затриманих в працівників поліції відсутня можливість, а до СІ-22 в м.Ізмаїл його ніхто не доправляв; після скоєння ним правопорушення - 17.01.2018 року проживав вдома до наступного дня - до складання стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення, і знову проживав вдома до скоєння нового правопорушення - 24.01.2018 року та до явки у судове засідання 14.02.2018 року, про що сам розповідав у судовому засіданні, і це підтверджується матеріалами справи, згідно яких ОСОБА_1 постановою Болградського районного суду Одеської області від 25.01.2018 року також був притягнутий до адміністративної відповідальності за сварку з дружиною 10.01.2018року.

У зазначених судових засіданнях судами були вислухані як сам ОСОБА_1, так і його дружина, а також працівник поліції, що складав протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_4, який пояснював суду, що поведінка ОСОБА_1 навіть у присутності працівників поліції була агресивною, він висловлювався на адресу дружини та інших родичів нецензурною лайкою, перебував у нетверезому стані. З письмових пояснень дочки та дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_3 (а.с.4) та ОСОБА_5 (а.с.16), заявник останні три роки зловживає спиртними напоями, влаштовує вдома скандали, наразі його дружиною ініціюється у судовому порядку розірвання шлюбу. Згідно протоколу медичного огляду від 25.01.2018р. (а.с.6), ОСОБА_1 дійсно перебував в цей день о12:30 у стані алкогольного сп'яніння.

Таким чином, розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд справи за нововиявленими обставинами, вислухавши думку заявника, перевіривши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Зі змісту ст.7 КУпАП вбачається, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на підставі суворого додержання законності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 29.08.2012р. (абзац 4 підпункту 5.1 пункту 5 мотивувальної частини) зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 частини третьої ст.129 Конституції України).

Згідно з вимогами ст.294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути переглянута лише в апеляційному порядку.

Главою 24-1 цього Кодексу також передбачено перегляд постанови у справі про адміністративне правопорушення в разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнано Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом. У такому випадку, відповідно до вимог ст.297-4 КУпАП, заява про перегляд такої постанови подається до Верховного Суду України через Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Іншого порядку перегляду судових рішень у справах про адміністративне правопорушення (касаційного чи за нововиявленими обставинами) чинним законодавством, у тому числі КУпАП, не передбачено.

Таким чином, чинним законодавством про адміністративні правопорушення місцевий суд не наділений повноваженнями переглядати судові рішення, які набрали законної сили у даній категорії справ.

У судовому засіданні зясувалося, що посилання у заяві ОСОБА_1 на існування «нововиявлених обставин» є необґрунтованими і безпідставними, оскільки не підтвердилися в ході розгляду вищезазначеної заяви.

Заради справедливості слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким, в разі остаточного вирішення спору судами, їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (судового рішення), тобто, поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового для виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (як приклад справи ЄСПЛ «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Христов проти України»).

Проте, крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини провадження у справах про адміністративне правопорушення вважається кримінальним у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рішення Європейського суду з прав людини від 30.10.2014 року у справі «Швидка проти України»).

Україна, проголошена в Конституції України демократичною і правовою державою, гарантує кожному право на судовий захист, на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб. Концепція вдосконалення судівництва для утвердження справедливого суду в Україні відповідно до європейських стандартів сформулювала нові пріоритети: реальне утвердження верховенства права у суспільстві і забезпечення кожному права на справедливий судовий розгляд у незалежному та неупередженому суді.

З узагальнення судової практики Вищого адміністративного суду України у 2015 році вбачається, що важливою гарантією захисту прав і свобод людини у сфері адміністративного судочинства є право на перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами, що є однією з найважливіших гарантій справедливого здійснення правосуддя і дотримання законності в адміністративному судочинстві. Незважаючи на те, що провадження за нововиявленими обставинами хоча й має свої завдання, підстави для відкриття провадження, предмет доказування та процесуальну форму, однак практика розгляду і вирішення адміністративними судами цієї категорії справ свідчить про необхідність удосконалення не тільки окремих елементів процесуального порядку перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами, а й цілісного підходу до здійснення адміністративного судочинства за нововиявленими обставинами з урахуванням положень міжнародно-правових актів у галузі прав людини.

Дослідження теоретичних засад поняття нововиявлених обставин як підстави перегляду судового рішення має важливе значення для подальшого розвитку адміністративного судочинства, а оптимізація правового регулювання порядку розгляду й вирішення цієї категорії справ сприяє оновленню адміністративного процесуального законодавства України у світлі європейських стандартів щодо засобів правового захисту при здійсненні правосуддя адміністративними судами України.

Недостатність розробок на теоретичному рівні, наявність прогалин і колізій у чинному законодавстві, що зясовуються в ході аналізу судової практики справ, які переглядаються у звязку з нововиявленими обставинами, обумовили необхідність здійснення такого узагальнення. Тому метою узагальнення було вивчення практики, виявлення проблем та формування уніфікованої позиції щодо застосування адміністративними судами глави 4 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України) під час розгляду та вирішення адміністративних справ, що переглядаються у звязку з нововиявленими обставинами.

В адміністративному судочинстві перегляд судових рішень у звязку з нововиявленими обставинами є особливим видом провадження. На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду не є недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, лише за умови, що учасники судового розгляду не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї.

Тобто, перегляд справи у звязку з нововиявленими обставинами має на меті перегляд уже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

Подолання прогалин у законодавстві це застосування засобів, що дозволяють прийняти рішення в конкретній справі за відсутності відповідної норми права.

Для подолання прогалин зазвичай використовують такі засоби, як аналогія закону та аналогія права.

Можливість застосування норм за аналогією прямо передбачена в окремих законодавчих актах (наприклад, в ЦК, СК, ЦПК, КАС України). Крім того, вона може передбачатися в непрямій формі через заборону відмови у розгляді справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини (наприклад, це регламентовано ч.3ст.4 ГПК України). Особлива формула, яка легалізує лише аналогію права, використана в ч. 6 ст. 9 КПК України: "У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу (тобто, верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності, презумпція невинуватості, тощо)".

Аналогія є виправданою також в інших галузях права, що робить доцільним установлення презумпції припустимості аналогії: подолання прогалини шляхом застосування аналогії можливе, якщо не доведено інше існування непереборної прогалини.

Так, за аналогією не можуть застосовуватися норми публічного права, що спрямовані на обмеження прав людини. Це пояснюється необхідністю додержання принципу правової визначеності, який гарантує захист свободи індивідів від свавільного втручання державної влади. Цей висновок узгоджується із положенням ч.1ст.19 Конституції України, згідно з яким правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Класичним прикладом тут є заборона аналогії в кримінальному праві, внаслідок чого склади злочинів не можуть установлюватися лише шляхом судження за аналогією або іншого доповнення норм права (принцип nulla poena sine lege). Так, застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією прямо заборонено ч.4ст.3 КК України. У непрямій формі заборону аналогії містить також ч.1ст.7 КУпАП.

Із ч.2ст.19 Конституції України випливає заборона визначення за аналогією додаткових повноважень суб'єктів публічної влади, а також підстав і способів їх дій. У цих випадках вважається, що відносини врегульовані правом, проте лише з негативного боку.

Аналогія закону це вирішення справи за наявності прогалини на основі норми права, що регулює подібні суспільні відносини.

Аналогія закону використовує логічний прийом аналогії, спирається на схожість, подібність відносин (їхнього фактичного складу), які врегульовані законом й які не врегульовані законом. Крім зовнішньої подібності, для застосування аналогії також необхідна констатація того, що ці випадки є ціннісно рівними. Деякі розбіжності у фактичному складі цих відносин не має впливати на рішення. Вони мають бути "винесені за дужки" як незначні, несуттєві; лише спільні ознаки мусять бути визнані як необхідні передумови для висновку за аналогією.

Таким чином, аналогія права це вирішення справи за наявності прогалини на основі загальних або галузевих принципів права.

На законодавчому рівні існують декілька підходів до визначення аналогії права. Так, деякі кодекси України пов'язують аналогію права з регулюванням відносин відповідно до загальних засад певної галузі законодавства. Водночас ЦПК України пропонує виходити із загальних засад законодавства, КПК України із загальних засад кримінального провадження, а КАС України із конституційних принципів і загальних засад права.

У судовому засіданні 14.02.2018 року Заявнику було роз'яснено, що він має право оскаржувати судове рішення в апеляційному порядку, якщо він з ним не згоден чи вважає незаконним, або ж не погоджується з призначеним судом стягненням.

Те ж саме розяснено і в ході даного судового засідання після зясування того, що в нього відсутні факти, які судом можуть бути визнані нововиявленими обставини.

Так, заявнику роз'яснено, що нововиявленими обставинами у процесуальному праві узагальнена категорія юридичних фактів, які мають суттєве значення для вирішення справи, але не були відомі йому, суду та іншим учасникам процесу на момент ухвалення судом рішення, внаслідок чого була допущена судова помилка.

Також було розяснено, що, оскільки постанова Болградського районного суду Одеської області від 14.02.2018 року набула законної сили, тобто стала остаточною, тому в силу принципу юридичної визначеності, який вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі не маючи конкретних фактів про існування певних обставин, що не були нікому відомі на момент розгляду справи судом, до того ж, чинними нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення не передбачено процедури перегляду постанови суду за нововиявленими обставинами.

Що стосується застосування аналогії права, то, відповідно до ст.2 Протоколу №7 ЄСПЛ кожен, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесеного йому вироку. Здійснення цього права, включаючи підстави, на яких воно може бути здійснене, регулюється законом. З цього права можуть поширюватися винятки для передбачених законом незначних правопорушень або якщо відповідну особу судив у першій інстанції найвищий суд, або коли її було визнано винною і засуджено після оскарження виправдувального вироку.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права.

Зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року вбачається, що не дивлячись на те, що після скасування апеляційним судом відповідного рішення особа може вимагати на цій підставі виплати їй відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди, на думку ЄСПЛ такий ретроспективний та виключно компенсаторний засіб юридичного захисту не можна вважати заміною права на перегляд, закріпленого у статті 2 Протоколу №7. Крім того, дане рішення стосується перегляду апеляційним судом постанови по накладення адміністративного арешту після відбуття стягнення в повному обсязі, що є порушенням права на оскарження, задекларованого у статті 2 Протоколу №7 до ЄСПЛ.

Тобто, рішення Європейського суду з прав людини, яким можна було б обґрунтувати можливість перегляду постанови суду у справі про адміністративне правопорушення за нововиявленими обставинами та прирівняння справ цієї категорії до кримінальних справ, стосується порушення права на перегляд призначеного покарання, оскільки на момент розгляду апеляції, особа (Швидка) вже фактично відбула призначені їй 10 діб адміністративного арешту.

Таким чином, практика Європейського суду свідчить про те, що лише ті адміністративні правопорушення, санкція яких передбачає стягнення у вигляді позбавлення волі (адміністративний арешт у т.ч.), вважаються по суті, кримінальними, а тому таким, що вимагає забезпечення всіх гарантій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини «Гурепка проти України» від 8 квітня 2010 р., «Корнєв і Карпенко проти України» від 21 жовтня 2010 р.,"Лучанінов проти України" від 09.06.2011 року, "Зайцев проти Латвії" заява № 65022/01, пп.55 та 56, ECHR 2007-ІХ ).

Крім того, до Протоколу №7 ЄСПЛ (що ратифіковано Законом N 475/97-ВР від 17.07.97), є пояснювальна записка, присвячена питанням щодо критеріїв, за з якими правопорушення можна вважати незначним, і в якій зазначено, що основним критерієм для цього є покарання у виді позбавлення волі.

Таким чином, оскільки санкція частини 2 статті 173-2 КУпАП, за якою притягнутий до відповідальності Заявник, передбачає адміністративне стягнення лише у виді штрафу, і не передбачає стягнення у виді позбавлення волі (арешт), тому таке адміністративне правопорушення не може вважатись по суті кримінальним у розумінні ст.2 Протоколу №7 ЄСПЛ.

Крім того, дана позиція підтверджується і рішеннями національних судів Апеляційних інстанцій.

Отже, оскільки нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення не передбачено можливості перегляду постанови суду у зв'язку із нововиявленими обставинами, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про перегляд судового рішення у справі про притягнення Заявника до адміністративної відповідальності задоволенню не підлягає.

Керуючись, ст. 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Болградського районного суду Одеської області від 14.02.2018 року залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, або її законним представником, - до апеляційного суду Одеської області через Болградський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя А.В. Кравцова