Справа № 316/1888/18
Провадження № 3/316/534/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2018 рік м.Енергодар

Суддя Енергодарського міського суду Запорізької області Куценко М. О., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов з Головного управління Держпраці у Запорізькій області відносно:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, працюючого головою правління ПАТ «ЕЛЕКТРОПІВДЕНМОНТАЖ-10», проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3,

за ч.1 та ч.3 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

До Енергодарського міського суду Запорізької області, для розгляду по суті надійшли протоколи про адміністративне правопорушення №ЗП1954/580/АВ/П/1ПТ від 11.10.2018 року за ч.1 ст.41 КУпАП та №ЗП1954/580/АВ/П/2ПТ від 11.10.2018 року за ч.3 ст.41 КУпАП відносно ОСОБА_1

Оскільки вищезазначені справи розглядаються одночасно відносно однієї особи, у відповідності до положень ст.. 36 КУпАП справа №316/1888/18 (провадження №3/318/534/2018) та справа №316/1889/18 (провадження №3/318/535/2018) підлягають обєднанню в одне провадження.

Виходячи зі змісту протоколу №ЗП1954/580/АВ/П/1ПТ від 11.10.2018 року ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення 11.10.2018 року за місцем знаходження ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» - Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, буд. 46Е під час виконання посадових обовязків, маючи організаційно-розпорядчі функції, допустив порушення законодавства про працю (ч.1 ст.115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці»), які оформлені актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) №ЗП1954/580/АВ від 11.10.2018 року, за що передбачена відповідальність згідно ч.1 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме: виплачував заробітну плату на підприємстві з затримками та порушенням строків виплати заробітної плати. Так згідно розрахунково-платіжних відомостей заробітна плата за липень 2018 року в сумі 580,7 тис. грн. була виплачена 28.08.2018 року, заробітна плата за першу половину серпня 2018 року в сумі 338,6 тис. грн. була виплачена 26.09.2018 року, за другу половину серпня 2018 року в сумі 334,4 тис. грн. була виплачена 03.10.2018 року. Заробітна плата за вересень 2018 року станом на 10.10.2018 року залишається невиплаченою. Виплачував заробітну плату за весь час щорічної відпустки на підприємстві з порушенням ч.4 ст. 115 КЗпП України та ст.21 Закону України «Про відпустки». Так згідно наказу від 21.03.2018 року №59-к ОСОБА_1 була надана щорічна відпустка з 26.03.2018 року по 19.04.2018 року, але заробітна плата за час щорічної відпустки була виплачена 13.04.2018 року в сумі 568,38 грн. та 24.05.2018 року в сумі 1713,77 грн. Виплата заробітної плати в порушення ч.5 ст. 24 Закону України №108 здійснюється через установи банків, поштовими переказами на вказаний працівниками рахунок (адресу) з обовязковою оплатою цих послуг за рахунок власника без особистої письмової згоди працівника. Щорічні відпустки на підприємстві надаються у відповідності до графіку відпусток на 2018 рік, який доведено до відома працівників. Але в порушення ст.79 КЗпП України власник або уповноважений орган не проводить повідомлення працівника про дату початку відпустки.

Виходячи зі змісту протоколу №ЗП1954/580/АВ/П/2ПТ від 11.10.2018 року ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення 11.10.2018 року за місцем знаходження ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» - Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, буд. 46Е під час виконання посадових обовязків, маючи організаційно-розпорядчі функції, допустив порушення законодавства про працю, які оформлені актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) №ЗП1954/580/АВ від 11.10.2018 року, за що передбачена відповідальність згідно ч.3 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме в період з січня по грудень 2017 року в порушення вимог ч.ч.1,3 ст.24 КЗпП України допустив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до виконання робіт без укладення трудового договору, з укладанням з ними цивільно-правових договорів відповідно від 02.02.2017 року на 10 місяців та від 01.01.2017 року на 12 місяців.

В судове засідання ОСОБА_1 не зявився, надавши письмові пояснення по суті складених відносно нього протоколів, винним себе у вчиненні адміністративного правопорушення не визнає та просить закрити провадження за складеними відносно нього інспектором праці протоколами у звязку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Дослідивши надані до суду матеріали, оцінивши докази, суд приходить до наступного.

Дії ОСОБА_1 згідно протоколу про адміністративне правопорушення кваліфіковані за ч.1 та ч.3 ст.41КУпАП.

З протоколами надійшов Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) від 11.10.2018 року №ЗП1954/580/АВ .

Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності , чи є обставини, що помякшують або обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, …., а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з вимогами ст.283 КУпАП постанова суду має ґрунтуватися на обставинах, встановлених при розгляді справи, тобто на достатніх і незаперечних доказах.

Проте, на думку суду, складені протоколи, а також долучені та досліджені в судовому засіданні докази не дають підстав дійти висновку про винність особи в інкримінованих адміністративних правопорушеннях.

Так, в матеріалах справи при розгляді питання про порушення з боку ОСОБА_1 строків виплати працівникам ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» заробітної плати не зясовані, не встановлені істотні для справи обставини щодо можливості або відсутності у ОСОБА_1, як керівника підприємства, реальної можливості для своєчасної виплати зарплати, як наслідок, не встановлена винність даної особи у вчиненні даного правопорушення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.115 КЗпП України з аробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата . У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Згідно пояснень ОСОБА_1 затримка при виплаті заробітної плати склалась у звязку з невиконанням з боку ВП «Запорізька АЕС» перед ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» своїх договірних зобовязань про оплату виконаних робіт за договорами, на рахунках ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» станом на 22-ге число та 7-ме число кожного місяця були відсутні асигнування у розмірі, які би давали можливість сплати заробітну плату. Невиплата заробітної плати у вказані законодавством терміни повязана з бездіяльністю контрагенту ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» за договорами та відсутністю на рахунках товариства грошових коштів у розмірах фонду заробітної плати.

Так, відповідно до бухгалтерських довідок ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» при необхідності виплати заробітної плати в першій половині серпня 2018 року у розмірі 917839,63 грн. на рахунках підприємства станом на 06.08.2018 року було 63258,13 грн., станом на 07.08.2018 року було 39258,13 грн.; при необхідності виплати заробітної плати в другій половині серпня 2018 року у розмірі 917839,63 грн. на рахунках підприємства станом на 21.08.2018 року було 10368,83 грн., станом на 22.08.2018 року було 10368,83 грн.; при необхідності виплати заробітної плати в першій половині вересня 2018 року у розмірі 1062524,52 грн. на рахунках підприємства станом на 06.09.2018 року було 9697,34 грн., станом на 07.09.2018 року було 10657,34 грн.; при необхідності виплати заробітної плати в другій половині вересня 2018 року у розмірі 1062524,52 грн. на рахунках підприємства станом на 21.09.2018 року було 56874,21 грн., станом на 22.09.2018 року було 35040,71 грн.

На наявність або відсутність в діях посадової особи складу адміністративного правопорушення, можуть впливати такі чинники як встановлення наявності або відсутність його вини, наявності асигнувань, які би дозволили фактично здійснити дії на перерахування коштів на заробітну плату.

Вказані обставини не враховані при складенні протоколу.

Згідно довідки ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» заборгованість підприємства перед працівниками станом на 01.11.2018 року відсутня.

Відповідно до наданих пояснень особа, відносно якої складено протокол не визнає своєї вини в інкримінованих правопорушеннях та вказує що на підприємстві не було допущено порушень, зазначених в протоколі та акті інспекційного відвідування, які на думку ОСОБА_1 складені, без зясування всіх обставин на підприємстві.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України ніхто не зобовязаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

На підтвердження інформації, викладеної в протоколі, про порушення ч.4 ст.115 КЗпП України та ст.21 Закону України «Про відпустки», не наданий до протоколу жодний належний та допустимий доказ.

Так в протоколі зазначено на порушення ст.. 21 Закону України «Про відпустки», які відповідно до протоколу полягали в невчасній виплаті заробітної плати за час щорічної відпустки ОСОБА_1, в період з 26.03.2018 року по 19.04.2018 року. Проте, відповідно до наданих копій наказів про відпустки ОСОБА_1 не перебував у відпустці у періоди зазначені в протоколі.

На підтвердження інформації, викладеної в протоколі, про здійснення виплати заробітної плати в порушення ч.5 ст.24 Закону України №108 через установи банків, поштовими переказами на вказаний працівниками рахунок (адресу) з обовязковою оплатою цих послуг за рахунок власника без особистої письмової згоди працівника не наданий до протоколу жодний доказ, окрім акту інспекційного відвідування, де зазначено лише що встановлено порушення, про те відомості про такі обставини та прізвища працівників не конкретизовані. Разом з тим, ОСОБА_1 надано суду заяви працівників про згоду здійснення виплати заробітної плати через установи банків, поштовими переказами на вказаний працівниками рахунок (адресу), які фактично спростовують обставини зазначені в протоколі.

Також, на спростування наявності порушення вимог ст.. 79 КЗпП України, ОСОБА_1 надано суду графіки відпусток ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» на 2018 рік, а саме повідомлення працівників, яким в наступному місяці буде надана відпустка, про надання такої відпустки, які являють собою письмові повідомлення, які доведені до відома працівників, що підтверджується підписами працівників.

Чинним законодавством України про адміністративні правопорушення, а саме ст.245 КУпАП передбачено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи.

Так ст. 62 Конституції передбачає, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на викладене, матеріали справи не дають підстави дійти беззаперечного висновку (поза розумним сумнівом) про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП, оскільки надані докази є суперечливими.

Виходячи зі змісту протоколу №ЗП1954/580/АВ/П/2ПТ від 11.10.2018 року ОСОБА_1 в період з січня по грудень 2017 року допустив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до виконання робіт без укладення трудового договору, з укладанням з ними цивільно-правових договорів відповідно від 02.02.2017 року на 10 місяців та від 01.01.2017 року на 12 місяців.

Судом досліджені укладені ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» з ОСОБА_4 договір №03-2017ЦПХ від 02.02.2017 року про надання послуг спостереження за базою, та з ОСОБА_3 договір №07-2017ЦПХ від 01.02.2017 року про надання послуг по обстеженню водіїв перед виїздом на лінію, акти виконаних робіт на цими договорами.

Вирішуючи питання про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст. 41 КУпАП за обставин зазначених у вищевказаному протоколі, суд приходить до наступних висновків.

Законодавство України не містить обовязкових приписів, в яких випадках сторони зобовязані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт, сторони договору (роботодавець та працівник) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення трудових відносин, а тому на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.

Відповідно до ст.ст.21, 23, 24 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Згідно ч.3 ст.24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом ОСОБА_5 України.

Відповідно до ч.1 ст.626 та ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти). Визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Виходячи з положень ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Обмеження такого права чинним законодавством не допускається.

За договором підряду (ст.837 ЦК України) одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити дану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

За договором про надання послуг (ст.901 ЦК України) одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Законодавчими нормами КЗпП України юридичним особам не забороняється використовувати найману працю, залучати осіб для виконання певних робіт та робіт певного характеру. Передбачена можливість залучення для виконання певних робіт працівників на певний проміжок часу та для виконання певних замовлених послуг.

Виконання умов договору з боку ОСОБА_3 зводилось до надання послуг з перевірки одного разу на день обстеження водіїв на предмет спроможності керувати транспортом, а ОСОБА_2 - до надання послуг спостереження за базою.

Предметом укладених з фізичними особами договорів про виконання роботи є надання певного результату праці, а не сам процес праці, результати роботи визначаються після її закінчення та оформлювалися актами виконаних робіт.

Виконання умов угоди підтверджується наявними у справі актами приймання виконаних робіт.

Висновок в Акті про те, що у відносинах між ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вбачаються ознаки трудових відносин є помилковим, оскільки однією із обовязкових умов трудових відносин є те, що працівник зобовязується виконувати визначену трудову функцію відповідно до трудового розпорядку.

Те, що відносини ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, мають ознаки трудових відносин спростовується наданими суду договорами про надання послуг, які мають певний строк найму працівника та передбачають виконання певних замовлених послуг. Характерною відмінністю є оплата виконаних ОСОБА_2, ОСОБА_3 робіт, оскільки оплата передбачена за фактично надані роботи, а не за весь час перебування ОСОБА_2, ОСОБА_3 у відносинах з ПрАТ «Електропівденмонтаж-10».

Щодо фіксованості оплати, то така умова не суперечить умовам цивільно-правового договору та не може свідчити про те, що такі взаємовідносини є трудовими.

Відповідно до положень ст.204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже існує презумпція правомірності правочину, тому оскільки правочини, які укладені ОСОБА_2, ОСОБА_3 з ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» за їх волею, не являються нікчемними відповідно до діючого законодавства та суду не надано доказів про визнання їх недійсними в судовому порядку, судом не може прийнятись рішення про їх невідповідність закону в рамках розгляду матеріалів про адміністративні правопорушення.

Інспектор праці також не наділений повноваженнями згідно діючого законодавства надавати юридичну оцінку правочинам, а тому оскільки сторони вільні в укладенні правочинів (цивільно-правових договорів) та дотримуються умов визначених в договорі, в рамках розгляду справи про адміністративні правопорушення, інспекція праці та суд не вправі визначати правову природу даних договорів на свій розсуд.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин є необґрунтованими викладені у протоколі висновки про фактичну наявність трудових відносин між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПрАТ «Електропівденмонтаж-10», та неможливість надання здійснюваних ними послуг за наданими договорами.

Виходячи з фактичних обставин, відносини ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» з громадянами ОСОБА_2, ОСОБА_3, які відповідно до договору надавали замовлені послуги, врегульовані саме наданими цивільно-правовими договорами.

Згідно положень ст.246 КУпАП порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноваженими розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст.252 КУпАП орган, який розглядає справу про адміністративне правопорушення, оцінює докази на свій внутрішній розсуд, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_5 України є частиною національного законодавства України.

Враховуючи вищевказані вимоги та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05; п.53 Рішення ЄСПЛ у справі «Смирнов проти України» від 15.10.2010 р., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04).

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в адміністративній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог КУпАП. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в адміністративному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

У практиці Європейського Суду з прав людини існує тенденція поступової універсалізації понять «обвинувачення за адміністративним проступком» та «обвинувачення, яке має ознаки злочину» залежно від ступеня їх суспільної небезпеки (Рішення у справі «Лутц проти Німеччини», «Отцюрк проти Німеччини», «Девеєр проти Бельгії» та інші), отже, адміністративне обвинувачення має бути доведено державою, в особі уповноважених на те посадових осіб, а тому особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не зобовязана доводити свою невинуватість.

Відповідно до принципу V, викладеного у Рекомендації № (94) 12 «Незалежність, дієвість та роль суддів», ухваленій Комітетом ОСОБА_5 Європи на 518 засіданні заступників міністрів 13.10.1994 року, судді, зокрема, зобовязані проводити справу неупереджено, спираючись на власну оцінку фактів та власне тлумачення закону; забезпечити, щоб кожна сторона мала однакові можливості бути заслуханою, і щоб процедурні права кожної із сторін дотримувались відповідно до положень Конвенції про захист прав та основних свобод людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Салабіаку проти Франції» від 07.10.1988 року, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, повязана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22.12.2010 року №23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

Згідно ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, …, а також іншими документами.

Відповідно до ст.62 Конституції України вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст.283 КУпАП постанова суду має ґрунтуватися на обставинах, встановлених при розгляді справи, тобто на достатніх і незаперечних доказах.

Водночас при складанні протоколу про адміністративне правопорушення саме на посадову особу, яка його складає, покладається обовязок надання суду доказів на підтвердження того правопорушення, яке зазначається у протоколі про адміністративне правопорушення.

Згідно ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до п.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в тому разі, якщо відсутня подія і склад адміністративного правопорушення.

Таким чином, з врахуванням положення Конституції України, дослідивши протоколи про адміністративне правопорушення №ЗП1954/580/АВ/П/1ПТ від 11.10.2018 року та №ЗП1954/580/АВ/П/2ПТ від 11.10.2018 року, додані до них матеріали, а також докази надані особою відносно якої складено протоколи, суд приходить до висновків, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 та ч.3 ст.41 КУпП України та провадження по справі підлягає закриттю.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. 62 Конституції України, ст.ст.1-2, 7, 9, 41, 245-249, 251-252, 268, 280, 283-285, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

Обєднати адміністративні матеріали №316/1888/18 (провадження №3/318/534/2018) та №316/1889/18 (провадження №3/318/535/2018) під єдиним реєстраційним номером 316/1888/18 з номером прововадження №3/316/534/18

Провадження в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 та ч.3 ст.41 КУпАП закрити у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

На постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подана апеляційна скарга до Запорізького апеляційного суду через Енергодарський міський суд Запорізької області протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя М. О. Куценко