АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 33/796/698/2018 Постанова винесена суддею Зубець Ю.Г.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2018 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва Павленко О.П., з участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_2 та захисника Бабаєвої О.О., розглянувши апеляційну скаргу

ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 року в с. Липники Лугинського району Житомирської області, зареєстрований за АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1,

на постанову судді Подільського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року

в с т а н о в и в:

Постановою судді Подільського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 320 грн.

Як встановив суддя місцевого суду в постанові, ОСОБА_2 04 вересня 2017 року близько 03 год. 10 хв., в м. Києві по вул. Новокостянтинівській, 4, керував транспортним засобом «Шкода», державний номерний знак НОМЕР_2, з ознаками наркотичного сп'яніння, від проходження огляду на стан сп'яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, тобто вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, вважаючи постанову Подільського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року незаконною та необґрунтованою, такою, що прийнята з неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати, а провадження по справі відносно нього закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, бо, як стверджує апелянт, відсутні докази його вини у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

За доводами ОСОБА_2, суддя місцевого суду неповно з'ясував усі фактичні обставини справи, не звернув увагу, що на час складання протоколу про адміністративне правопорушення пунктом 2.5 ПДР України передбачалося проходження огляду на стан сп'яніння на вимогу працівника міліції, а не працівника поліції, що відповідно виключає в його діях порушення вказаних вимог ПДР України, а відтак і складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Крім того, вважає, що поза увагою суду залишилася та обставина, що поліцейський не дотримав положень п. 12 розділу ІІ Інструкції Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735 (далі - Інструкція), оскільки не видав йому відповідного направлення для проходження огляду на стан сп'яніння до найближчого закладу охорони здоров'я, в результаті чого він був позбавлений можливості у встановленому законом порядку пройти такий огляд. Між тим, для підтвердження стану тверезості, він, протягом двох годин після складання протоколу самостійно звернутися до Київської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія», пройшов огляд на стан сп'яніння в загальному порядку, за результатами якого ознак сп'яніння у нього не було виявлено, що підтверджується довідкою КНКЛ «Соціотерапія» від 06 вересня 2017 року.

Разом з апеляційною скаргою від ОСОБА_2 надійшло клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що з 23 жовтня по 30 жовтня

2017 року він перебував у відрядження, а тому не міг своєчасно реалізувати своє право на оскарження судового рішення. До того ж, як зазначає апелянт, отримав копію постанови від 20 жовтня 2017 року він лише 30 жовтня 2017 року, протягом десяти днів від цього часу подав апеляційну скаргу, яка була повернута, як подана з пропуском процесуального строку оскарження, за відсутності клопотання про його поновлення, отже він вдруге звернувся з апеляційною скаргою.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, вважаю, що строк на апеляційне оскарження постанови судді ОСОБА_2. пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 на підтримку апеляційних вимог та захисника Бабаєву О.О., яка, підтримавши доводи апелянта, додатково звернула увагу на те, що ОСОБА_2 діяв в стані крайньої необхідності, що виключає в його діях адміністративну відповідальність; дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, прихожу до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у

ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Водночас, положеннями ст. 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

З матеріалів справи щодо ОСОБА_2 слідує, що наведені вимоги закону суддею місцевого суду під час її розгляду були дотримані.

Так, ч. 1 ст. 130 КУпАП визначено декілька діянь, які утворюють об'єктивну сторону зазначеного правопорушення. Зокрема, адміністративна відповідальність за цією нормою закону передбачена за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За змістом п. 2.5 Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп'яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Згідно ж з пунктом 12 розділу ІІ Інструкції Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735, у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє таку особу до найближчого закладу охорони здоров'я.

Отже, відмова водія від проходження огляду на стан, зокрема, наркотичного сп'яніння в закладі охорони здоров'я є підставою притягнення особи до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

З провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 вбачається, що суддя місцевого суду при її розгляді вислухав пояснення порушника, дослідив письмові докази у справі, та, за відсутності жодних клопотань щодо дослідження додаткових доказів або виклику і допиту в суді свідків, постановив рішення на підставі наявних у провадженні доказів.

На противагу доводам апеляційного прохання, винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, підтверджується перш за все письмовими доказами, які правильно були враховані судом на обґрунтування свої висновків, а саме даними, які містяться:

- впротоколі про адміністративне правопорушення серії БД № 097654 від 04 вересня 2017 року, який складений уповноваженою на те особою, а його зміст у повній мірі відповідає вимогам ст. 256 КУпАП. При цьому протокол був підписаний особою, яка його склала, двома свідками та безпосередньо ОСОБА_2, якому були роз'яснені права, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, проте зауважень або заперечень на цей протокол та дії працівників поліції він не вказав, а лише власноручно зазначив: «я відмовився від проходження медогляду тому, що віз пасажира, який дуже поспішав до лікарні» (а.с. 1);

- вписьмових поясненнях свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які підтвердили фактичні обставини події, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, а саме відмову водія ОСОБА_2 04 вересня 2017 року о 03 год. 40 хв. від проходження огляду на стан сп'яніння, та жодних зауважень щодо правомірності дій працівників поліції як у письмових поясненнях, так і в протоколі не указали (а.с. 2);

- у рапорті інспектора патрульної поліції щодо обставин пригоди, в якому зазначено, що водій ОСОБА_2 був зупинений за порушення п. 2.9(в) ПДР України, під час спілкування з ним були виявлені ознаки наркотичного сп'яніння, а тому водію було запропоновано пройти огляд на стан сп'яніння у лікаря-нарколога, від якого ОСОБА_2 відмовився в присутності двох свідків (а.с. 3).

Таким чином, суддя місцевого суду, проаналізувавши усі докази по справі, правильно встановив фактичні обставини правопорушення, визнавши доведеним невиконання водієм п. 2.5 ПДР України, отже дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на порушення працівниками поліції

п. 12 Інструкції, а саме не надання йому відповідного направлення для проходження огляду на стан сп'яніння до найближчого закладу охорони здоров'я, в результаті чого він був позбавлений можливості у встановленому законом порядку пройти огляд на стан сп'яніння, є безпідставним, оскільки доказами по справі доведено, що ОСОБА_2 на пропозицію поліцейського відмовився від проходження огляду на стан сп'яніння в закладі охорони здоров'я, а тому у поліцейського не було підстав для оформлення письмового направлення водія на огляд.

Доводи ОСОБА_2 про те, що медичний висновок щодо відсутності у нього станом на 06 годину 04 вересня 2017 року ознак сп'яніння, доводить його невинуватість у правопорушенні, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_2 не притягався до відповідальності за порушення п. 2.9 (а) ПДР України, тобто керування транспортним засобом в стані, зокрема, наркотичного сп'яніння, його дії щодо відмови від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння утворюють окремий склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, до того ж огляд на стан сп'яніння, результати якого, на думку апелянта, повинні бути враховані в цьому провадженні, був проведений з порушенням вимог ст. 266 КУпАП, отже вважається недійсним.

Оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2017 № 161 були внесені зміни до Правил дорожнього руху, зокрема до положень п. 2.5 ПДР України, твердження апелянта про те, що станом на 04 вересня 2017 року у нього взагалі не виникло обов'язку на вимогу працівника поліції проходити огляд на стан сп'яніння, є надуманими.

Щодо доводів захисника в суді апеляційній інстанції про те, що ОСОБА_2 діяв у стані крайньої необхідності, бо віз пасажира до медичного закладу, у зв'язку з чим і відмовився від огляду на стан сп'яніння, то необхідно зазначити наступне.

За змістом ст. 17 КУпАП особа, яка діяла, зокрема в стані крайньої необхідності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Об'єктами захисту від небезпеки є державний або громадський порядок, власність, права і свободи громадян, установлений порядок управління. Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Стаття 18 КУпАП передбачає, що небезпека за таких обставин не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов'язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам, що є одним із найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності. Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім.

Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов'язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях, інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається.

Між тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази в розумінні вимог ст. 251 КУпАП, які б доводили, що ОСОБА_2 04 вересня 2017 року, порушивши вимоги п. 2.5 ПДР України, діяв у стані крайньої необхідності, тобто дійсно віз до лікарні пасажира, який потребував негайної медичної допомоги, та він або пасажир були позбавлені можливості викликати швидку медичну допомогу.

Інших доводів, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності постанови судді місцевого суду та наявності підстав для закриття провадження в справі, в апеляційній скарзі не наведено.

Адміністративне стягнення на ОСОБА_2 накладено з дотриманням вимог ст. 33,

ч. 1 ст. 130 КУпАП та в межах строків, передбачених ст. 38 цього Кодексу.

З огляду на те, що апеляційним переглядом справи щодо ОСОБА_2 не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, а висновки судді місцевого суду в постанові від

20 жовтня 2017 року відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на належних та допустимих доказах і не спростовуються доводами апеляційної скарги, вважаю, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження постанови судді Подільського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову судді Подільського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду міста Києва О.П. Павленко