Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/9000/17 Головуючий в 1 інст. Горбачова Ю.В.
Провадження №33/778/130/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2018 року місто Запоріжжя

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області ОСОБА_1, розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за апеляційною скаргою його захисника - адвоката ОСОБА_3 на постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 січня 2018 року, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, не працюючого, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 10200 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік.

Згідно з постановою суду, 15 листопада 2017 року о 11 годині 20 хвилин, ОСОБА_2 на 341 км а/д Харків - Сімферополь, керував автомобілем ВАЗ-21043 д/з АР 4084 ВВ з явними ознаками алкогольного сп'яніння (різкий запах алкоголю із порожнини роту, почервоніння очей). Від проходження медичного огляду для встановлення стану алкогольного сп'яніння в закладі охорони здоров'я відмовився в присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 ПДД України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 просить вищевказану постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження в справі закрити. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що ОСОБА_2 не мав бути притягнутим до відповідальності, так як знаходився в стані крайньої необхідності, через те, що мав виконати свій обов'язок і переконатись, що медична допомога його матері надана, що її здоров'я знаходиться в небезпеці, так як відповідно до вимог ст.172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні донька, син зобов'язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Вважає, що у випадку відмови від проходження медичного огляду, який здійснив ОСОБА_2, в його діях маються ознаки малозначності. Частина відомостей, що міститься в протоколі про адміністративне правопорушення, не відповідає дійсності, а саме: відомості про наявність ознак алкогольного сп'яніння або ознак вживання алкоголю за декілька годин до зупинки працівниками поліції, про відсторонення ОСОБА_2 від керування транспортним засобом, про відмову від проходження медичного огляду в присутності двох свідків. Від керування транспортним засобом ОСОБА_2 не відсторонювався, ніяких свідків при цьому не було. Вказані обставини підтверджуються відсутністю підпису свідків на так званих «поясненнях», які містяться в адміністративному матеріалі. На поясненнях свідків міститься лише підписи працівника поліції. Всі ці обставини давали суду підстави застосувати ст.22 КУпАП.

Адвокат ОСОБА_3 та ОСОБА_2 направили до апеляційного суду заяви про здійснення апеляційного розгляду цієї справи без їх участі.

Перевіривши матеріали справи та розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, засновані на досліджених в судовому засіданні доказах та є обґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що вина ОСОБА_2 у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення підтверджується відомостями, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення серії БД №020540 від 15 листопада 2017 року, зі змістом якого ОСОБА_2 ознайомився, його копію отримав, у протоколі власноруч письмово зазначив, що ввечері вживав горілку, а зранку сів за кермо з запахом алкоголю, від медичного огляду відмовляється та від керування відсторонений. Крім того, згідно з протоколом, ОСОБА_2 розясненні його права та обовязки, передбачені ст.63 Конституції України, і ст.268 КУпАП, що він засвідчив своїм особистим підписом (а.с.1). Підтверджується вина ОСОБА_2 і іншими матеріалами провадження, в т.ч. відеозаписом з бодікамери працівника поліції.

Протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 містить всі необхідні відомості, передбачені ст.256 КУпАП, та Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом МВС №1395 від 07 листопада 2015 року.

Відсутність підпису свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на їх письмових поясненнях не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки вищевказані свідки засвідчили своїм підписом відомості, що містяться в протоколі про адміністративне правопорушення. Крім того, пояснення цих свідків не є єдиними доказами вини ОСОБА_2 у вчиненні вищевказаного адміністративного правопорушення.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не в повному обсязі зясував обставини справи, є безпідставними, оскільки у судовому засіданні суд заслухав самого ОСОБА_2, який визнав факт відмови від проходження медичного огляду, дослідив всі докази, які наявні в матеріалах справи, надав цим доказам належну оцінку та прийшов до правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

З доводами захисника - адвоката ОСОБА_3 про те, що у випадку відмови від проходження медичного огляду, в діях ОСОБА_2 маються ознаки малозначності, суд апеляційної інстанції не погоджується, оскільки відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан спяніння, є порушенням пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, та окремим (самостійним) складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Твердження апелянта про те, що дії ОСОБА_2 були вчинені в стані крайньої необхідності, а тому він не підлягає адміністративній відповідальності, є безпідставними і суперечать матеріалам справи.

Так, відповідно до положень ст.18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Жодна з зазначених умов до цієї справи не відноситься.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, викладені у постанові, є обґрунтованими, належним чином вмотивованими та повністю відповідають фактичним обставинам справи.

При накладенні адміністративного стягнення суд дотримався вимог ст.33 КУпАП, врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу порушника та наклав стягнення у межах, встановлених цим Кодексом.

Оскаржувана постанова суду містить всі відомості, передбачені ст.283 КУпАП.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника - адвоката ОСОБА_3, правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.294 КУпАП, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу захисника - ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Запорізької області ОСОБА_1