П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2018 року м. Київ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Слива Ю.М., за участю прокурора Пінчука О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову судді Володарського районного суду Київської області від 15 серпня 2018 року, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, працюючого ФОП «ОСОБА_2», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1,

притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 10 200,00 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до постанови, ОСОБА_2 притягується до адміністративної відповідальності за наступних обставин.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України №27 від 06.04.2000 року «Про обрання суддів», ОСОБА_2 обрано на посаду судді Тетіївського районного суду Київської області безстроково.

Згідно з наказом Тетіївського районного суду Київської області від 15.04.2015 року №02/02-07 «Про призначення ОСОБА_2 на посаду голови Тетіївського районного суду Київської області».

Наказом Тетіївського районного суду Київської області від 20.12.2016 року №04/02-07 «Про звільнення з адміністративної посади ОСОБА_2» останнього звільнено з посади голови суду.

Наказом Тетіївського районного суду Київської області №03/02-07 від 13.02.2017 року ОСОБА_2 звільнено з посади судді Тетіївського районного суду Київської області.

Статтею 1 Закону №1700-VІІ «Про запобігання корупції» визначено, що правопорушення, пов'язане з корупцією це діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною в частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом установлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до підпункту частини першої статті 3 Закону №1700-VII «Про запобігання корупції», судді є суб'єктами на яких поширюється дія цього Закону.

Відповідно до абзацу 14 частини 1 статті 1 Закону №1700-VІІ, суб'єкти декларування - особи, зазначені частині першій статті 3 цього Закону, які зобов'язані подавати декларацію відповідно до цього Закону.

При призначенні вперше на посаду судді ОСОБА_2 прийнято Присягу судді, таким чином, він є суб'єктом декларування, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції».

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 17 травня 2018 року подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування перед звільненням за період, не охоплений раніше поданими деклараціями з 01.01.2017 року по 13.02.2017 року.

Згідно з наказом Тетіївського районного суду Київської області №03/02-07 від 13.02.2017 року ОСОБА_2 звільнено з посади судді Тетіївського районного суду Київської області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Від пояснень при складенні протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 відмовився посилаючись на ст.63 Конституції України.

З моменту звільнення ОСОБА_2 був зобов'язаний подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка припиняє діяльність, за період з 01.01.2017 року по 13.02.2017 року, не пізніше наступного дня після звільнення, тобто до 23:59:59 год. 13.02.2017 року.

Проте встановлено, що суб'єкт декларування ОСОБА_2 подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка припиняє діяльність, лише 17.05.2018 року.

У ОСОБА_2 була технічна можливість своєчасно подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування перед звільненням за раніше не охоплений період.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_2, будучи, згідно статті 3 Закону №1700-VІІ «Про запобігання корупції», суб'єктом на якого поширюється дія цього Закону, та, згідно з статтею 1 цього ж Закону, суб'єктом декларування, 13.02.2017 року звільнившись з посади судді Тетіївського районного суду Київської області, безвідповідально поставився до виконання своїх обов'язків, як суб'єкта декларування, щодо своєчасного подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не пізніше наступного дня після звільнення, вчасно її не подав, та з часом усвідомивши протиправність своєї бездіяльності, з метою припинення порушення вимог Закону, несвоєчасно без поважних на те причин, лише 17.05.2018 року подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка припиняє діяльність, за період з 01.01.2017 року по 13.02.2017року, яку зобов'язаний був подати до 23:59:59 год. 13.02.2017 року, чим порушив вимоги частини 2 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року №1700-VІІ та підпункту 2 пункту 5 розділу II рішення Національного агентство з питань запобігання корупції №3 від 10.06.2016 року (із змінами та доповненнями), тим самим вчинив адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 172-6 КУпАП.

Згідно зі ст.68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Приписами частини 2 статті 45 Закону №1700-VІІ «Про запобігання корупції» визначено, що особи, зазначені у статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Підпунктом 2 пункту 5 розділу II рішення Національного агентство з питань запобігання корупції №3 від 10.06.2016 року (зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15 липня 2016 року за №959/29089) декларація суб'єкта декларування, який припиняє діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подається не пізніше дня такого припинення.

Крім цього, згідно листа НАЗК від 02.03.2017 року №93-05/4886/17, дата публікації документів, вказана у публічній частині інформаційно-телекомунікаційної системи «Єдиний державний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» співпадає з фактичною датою подання суб'єктами декларування документів до Реєстру.

06.09.2016 року Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції №19 було затверджено Порядок перевірки факту подання суб'єктами декларування декларацій відповідно до Закону України &quti;Про запобігання корупції&q?; ; та повідомлення Національного агентства з питань запобігання корупції про випадки неподання чи несвоєчасного подання таких декларацій. В п.2 даного порядку зазначено, що припиненням діяльності, пов'язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування є день видачі трудової книжки суб'єкту декларування, із зазначення підстав такого припинення.

Таким чином, ОСОБА_2 являючись суб'єктом декларування, будучи обізнаним щодо вимог Закону, усвідомлюючи обов'язок подання декларації за період з 01.01.2017 року по 13.02.2017 року особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до публічної частини Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування подав зазначену декларацію несвоєчасно, без поважних причин.

На вказану постанову суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується з постановою, вважає її незаконною та необґрунтованою, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме, що повноваження судді припиняються і він не може здійснювати правосуддя з наступного дня після досягнення ним 65-ти років. Також судом не враховані роз'яснення зазначені у листі ВССУ щодо суддів, які звільняються з підстав, визначених ч.6 ст.126 КУ, тобто, що вони не можуть бути суб'єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП. Таким чином, якщо йому 01.01.2017 року виповнилося 65 років, то відповідно до вказаного Закону, з 02.01.2017 року він втратив статус особи уповноваженої на виконання функцій держави. Тому просить постанову скасувати, а провадження по справі закрити.

У судове засідання ОСОБА_2 не з'явився, повідомлений про час та місце розгляду справи, подав до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність.

Прокурор Пінчук О.П. у судовому засіданні просив постанову суду залишити без зміни, оскільки вона правильна та законна.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з протоколу про адміністративне корупційне правопорушення ОСОБА_2 своїми діями порушив вимоги підпункту 2 пункту 5 розділу II рішення Національного агентство з питань запобігання корупції №3 від 10.06.2016 року (зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15 липня 2016 року за №959/29089), що тягне за собою відповідальність передбачену ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Однак, для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП необхідним є встановлення несвоєчасності подання декларації, тобто подання поза строком, визначеним законом.

У ч. 1 ст. 45 Закону визначено кінцевий термін (часові межі), коли уповноважені на те особи зобов'язані подати декларацію, зокрема вміщено формулювання «щорічно до 1 квітня». Разом з тим у з випадках, передбачених ч. 2 ст. 45 Закону, тобто в разі припинення здійснення діяльності, цей термін не визначено взагалі. Відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання.

Системний аналіз вжитого в абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону формулювання «припиняє діяльність» дає підстави констатувати, що термін «припинення» за загальним правилом (ст. 36 Кодексу законів про працю України) співвідноситься із терміном «звільнення» як ціле і частина, охоплюючи останнє. Це саме випливає з аналізу норм інших спеціальних нормативно-правових актів, зокрема з положень Закону України «Про державну службу» (ст. 83), Закону України «Про статус народного депутата України» (ст. 4) тощо, де зазначена термінологія підміняється одна одною.

Разом з тим із цього правила є винятки. Так, Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402) розрізняє терміни «звільнення» (статті 112-118) та «припинення» (статті 119-125), а отже, розмежовує їх, передбачаючи різні підстави для настання таких юридичних фактів.

Наведені положення цього Закону повністю кореспондують зі ст. 126 Конституції України, яка також розмежовує ці поняття. Аналогічний підхід використано законодавцем щодо припинення повноважень судді Конституційного Суду України та його звільнення (ст. 149-1 Конституції України).

Так, у ч. 7 ст. 126 Конституції України, ст. 119 Закону № 1402 зазначено, що повноваження судді припиняються виключно в разі: 1) досягнення суддею шістдесяти п'яти років; 2) припинення громадянства України або набуття суддею громадянства іншої держави; 3) набрання законної сили рішенням суду про визнання судді безвісно відсутнім або оголошення померлим, визнання недієздатним або обмежено дієздатним; 4) смерті судді; 5) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді за вчинення ним злочину. Цей перелік є вичерпним.

Слід зазначити, що саме такий підхід використала Рада суддів України, приймаючи рішення від 15 вересня 2016 року № 54 «Щодо питання припинення повноважень суддів 3 визначених Законом № 1402-VIII підстав».

Крім того, слід зауважити, що виключною підставою для припинення трудових відносин судді з відповідним судом, згідно зі ст. 125 Закону № 1402, є саме припинення повноважень судді (статті 119-125). Звільнення ж судді з підстав, визначених ч. 6 ст. 126 Конституції України, ст. 112 Закону 4 № 1402, не є підставою для припинення трудових відносин в аспекті зазначених вище норм Конституції України та спеціального закону.

Беручи до уваги положення ст. 7 КУпАП, згідно з якою «застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом», тобто яка передбачає чітке виконання передбачених законом норм, а отже, забороняє притягнення особи до адміністративної відповідальності за аналогією, тобто унеможливлює застосування по аналогії норм, що закріплюють склад правопорушень, з огляду на проведений вище аналіз, судді, які звільняються з підстав, визначених ч. 6 ст. 126 Конституції України, не можуть бути суб'єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

По справі встановлено, що ОСОБА_2, відповідно до рішення Вищої Ради Правосуддя №171/0/15-17 від 31.01.2017 року звільнений з посади судді Тетіївського районного суду Київської області на підставі ч. 6 ст. 126 Конституції України.

Оскільки суд першої інстанції залишив поза увагою вищевказані вимоги законодавства, оскаржувана постанова не може вважатися законною, а тому підлягає скасуванню. При цьому, провадження по справі слід закрити, у зв'язку з відсутністю у діях ОСОБА_2, складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову судді Володарського районного суду Київської області від 15 серпня 2018 року щодо ОСОБА_2 скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв'язку відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.М. Слива