ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
справа № 201/809/18
провадження № 3/201/435/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2018 року м. Дніпро

Суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщев С.С.,

за участю прокурора Кривцун С.О.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1,

розглянувши адміністративний матеріал, що надійшов з Управління захисту економіки в Дніпропетровській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2 Україна, проживає та зареєстрована: ІНФОРМАЦІЯ_3, тимчасово не працює, на момент вчинення діяння, що інкримінується працювала спеціалістом 1 категорії загального відділу Соборної районної у місті Дніпрі ради

за ч.1 ст.172-6 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення №456 від 24.01.2018 року, ОСОБА_1 2017 році працювала спеціалістом 1 категорії загального відділу Соборної районної у місті Дніпрі ради. Відповідно ч. 1 ст. 45 ЗУ «Про запобігання корупції», на неї було покладено обовязок у 2017 році до 01 травня 2017 року подати декларацію про свій майновий стан за 2016 рік. В порушення цих вимог Закону, він несвоєчасно, тобто поза межами періоду з 00 годин 00 хвилин 01 січня по 00 годин 00 хвилин 01 травня 2017 року встановленого для подачі декларації, без поважних причин, подала щорічну декларацію за 2016 рік за межами встановленого терміну, лише 03.05.2017 року.

У судовому засіданні ОСОБА_1 винною себе не визнала, просила закрити провадження по справі у звязку з відсутністю в її діях складу адміністративного корупційного правопорушення. При цьому пояснила, що вона дійсно працювала спеціалістом 1 категорії загального відділу Соборної районної у місті Дніпрі ради та дійсно подала декларацію за 2016 рік лише 03.05.2017 року, але сталося це не через умисел, спрямований на ухилення від подачі такої декларації, а через технічний збій системи електронного декларування, оскільки чернетку цієї декларації вона зберегла в системі своєчасно 21.03.2017 року, але документ не відобразився як подана декларація, можливо через те, що вона недонатиснула кнопку її відправки в реєстр, можливо через якийсь інший технічний збій. При цьому вона не мала ніякого умислу ухилитися від обовязку щодо подачі відповідної декларації та вчинити тим самим адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-6 КУпАП. Крім того, просить врахувати, що вона має на утриманні малолітню дитину-інваліда ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, який тяжко хворіє віднесений до категорії інвалідів підгрупи «А», та потребує постійного догляду. Увесь свій час вона змушена приділяти дитині, у звязку з чим їй навіть довелося звільнитися з роботи та займатися виключно доглядом за дитиною, тому, можливо не до кінця була уважна при подачі декларації щодо технічних дій, повязаних із її оприлюдненням в електронному реєстрі.

Прокурор в судовому засіданні наполягав на визнанні ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 172-6 КУпАП, зважаючи на пояснення останньої щодо причин несвоєчасного подання нею декларації, які не можна визнати поважними, оскільки кожна особа, в обовязок якої входить подача декларації, має пересвідчитись, що вона подана та зареєстрована в системі.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, встановив наступні факти.

За диспозицією ч.1 ст.172-6 КУпАП передбачено несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до п.9 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» (далі Закону) правопорушення, повязане з корупцією діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до вимог КУпАП, одним із завдань провадження у адміністративних справах цієї категорії є забезпечення судами своєчасного, всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин, передбачених ст.ст. 247 і 280 КУпАП, звертаючи особливу увагу на зясування таких питань: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягується до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, передбаченого КпАП; чи є особа винною у його вчиненні; чи належить вона до субєктів цього правопорушення; чи не містить правопорушення ознак злочину; чи не закінчилися на момент розгляду справи строки, передбачені ст. 38 КпАП; чи немає інших обставин, що виключають провадження у справі.

Суди мають також зясовувати мотив і характер вчиненого діяння, повноваження особи, яка його вчинила, наявність причинного звязку між діянням і виконанням особою повноважень, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним у матеріалах справи доказам, суд повинен дати належну оцінку.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, повязані з корупцією, суди зобовязані забезпечувати своєчасний та якісний їх розгляд, точне й неухильне застосування чинного законодавства.

Вирішуючи справи цієї категорії, суди повинні керуватися Конституцією, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), законом «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-VІІ, КпАП, іншими нормативно-правовими актами, а також практикою Європейського суду з прав людини.

У цьому аспекті слід зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обовязків осіб, національні органи зобовязані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала спеціалістом 1 категорії загального відділу Соборної районної у місті Дніпрі ради, тобто була субєктом, на якого розповсюджується ЗУ «Про запобігання корупції», у тому числі, в силу ч. 1 ст. 45 ЗУ «Про запобігання корупції», на неї було покладено обовязок у 2017 році до 01 травня 2017 року подати декларацію про свій майновий стан за 2016 рік. Таку декларацію вона подала 03 травня 2017 року, в той час, як її чернетка була збережена нею в системі електронного декларування 21.03.2017 року.

Надаючи оцінку встановленим обставинам у їх сукупності та у взаємозвязку із законодавчими приписами, якими врегульовані дані правовідносини, слід виходити з наступного.

Відповідно до положень ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Склад правопорушення за ч.1 ст.172-6 КУпАП є формальним, оскільки обовязковим елементом обєктивної сторони є умисна дія - несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Тому орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення повинен довести в діях особи умисел на несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Субєктивна сторона даного правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Водночас, згідно до Преамбули до закону України «Про запобігання корупції», цей Закон визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

За таких умов, з аналізу системного звязку Преамбули цього Закону із приписами ч.1 ст.172-6 КУпАП, наявність умислу є обовязковою складовою цього виду адміністративного правопорушення.

В даному ж випадку, слід звернути увагу на те, що ні у протоколі про адміністративне правопорушення, ні прокурором у судовому засіданні не наведено обґрунтувань та доказів на підтвердження субєктивної сторони даного правопорушення. Тобто не встановлені і не доведені вина у формі умислу, мотив (корисливий, особиста зацікавленість, неправильно зрозумілі інтереси служби, тощо) та мета інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення, а також час та місце його вчинення.

Навпаки, на відсутність у ОСОБА_1 умислу, направленого на ухилення від подачі декларації, вказує той факт, що її чернетку вона зберегла в системі електронного декларування своєчасно 21 березня 2017 року, а її надіслання в систему у вигляді оприлюдненої декларації трапилося несвоєчасно через технічні причини та сімейні обставини, повязані із необхідністю постійного догляду за малолітньою дитиною-інвалідом підгрупи «А», через які ОСОБА_1 навіть була змушена звільнитися з роботи.

Згідно з ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори», від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов'язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, від 04.11.1950 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgment of 2 September 1998. Reports. 1998 VI. представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення, і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу.

Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно здобутих доказів.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому провадження у справі про адміністративне правопорушення, повязане з корупцією, відносно неї підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підставі викладеного та керуючись ч. 6, 7 ст. 126 Конституції України, Законом України Про запобігання корупції, ст. ст. 7, 9, 10, 11, ч. 2 ст. 172-6, ст. ст. 247, 283-285, 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч.1 ст. 172-6 КУпАП - закрити за відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення.

У відповідність до ч.2 ст.294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною пятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Суддя