Справа № 740/400/18
Провадження № 3/740/242/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 березня 2018 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої -судді Ковальової Т.Г.,

за участю секретаря Кононяко С.А.,

прокурора Василець Д.О., Сидоренка О.В.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, який зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає ІНФОРМАЦІЯ_4,

за ч.1 ст.172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

До Ніжинського міськрайонного суду надійшов протокол про адміністративне правопорушення від 13.01.2018 року № ГП 507959, з якого вбачається, що ОСОБА_1, перебуваючи на посаді судді Носівського районного суду Чернігівської області, тобто у відповідності до п.п. «ґ» п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» №1700-VII від 14.10.2014 року будучи субєктом відповідальності за правопорушення, повязані з корупцією, у порушення вимог ч.2 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції» під час припинення діяльності, повязаної з виконанням функцій держави, несвоєчасно, без поважних причин, подав, шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, за формою, що визначається Національним агентством з питань запобігання корупції, а саме: подав таку декларацію 30.10.2016, хоча був звільнений 14.09.2016, чим вчинив адміністративне правопорушення, повязане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.172-6 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 вину не визнав та пояснив, що відсутня його вина у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, тому в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення.

Він пояснив, що на день звільнення він не знав і не міг знати про необхідність подачі такої декларації саме в день звільнення, оскільки диспозиція ч.1 ст.172-6 КУпАП не зазначає того, за несвоєчасне подання якої саме декларації встановлюється адміністративна відповідальність, і він вважав, що дія цієї норми Закону розповсюджується на подання щорічної декларації за минулий рік до 1 квітня, оскільки строк подачі декларації для осіб, які припиняють діяльність, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, передбачений ч.2 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції», не встановлений законом і не містить посилання на те, в якій спосіб і яким повноважним органом визначається цей строк.

Про встановлення такого строку подання декларації саме в день припинення діяльності рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.06.2016 №3, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 липня 2016 р., йому не було відомо і не могло бути відомим, оскільки в ч.1 ст.172-6 КУпАП і в абзаці першому частини другої статті 45 Закону відсутнє посилання на вказане Рішення або хоча б на НАЗК, як на орган, який уповноважений встановлювати такий строк подачі декларації, що потягло б настання адміністративної відповідальності за ст ч.1 ст.172-6 КУпАП, з урахуванням того, що до вказаного рішення НАЗК такий строк в законі не був встановлений, хоча були чинними і ч.1 ст.172-6 КУпАП і абзац перший частини другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції».

Також посилається на те, що навіть за наявності складу адмінправопорушення особа повинна нести адмінвідповідальність протягом трьохмісячного строку з дня виявлення правопорушення, а протокол складений поза межами трьохмісячного строку з дня виявлення правопорушення, протягом якого можливе накладення адміністративного стягнення відповідно до ст.38 КУпАП.

Оскільки він подав таку декларацію шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції 30.10.2016, тому вважає, що саме з цієї дати повинен обчислюватися трьохмісячний строк, незважаючи на неспроможність уповноважного органу з будь-яких причин опрацювати та виявити загальнодоступну публічну інформацію з відкритих джерел інформації, яка міститься в загальному доступі в мережі Інтернет, зокрема на сайті: https://public.nazk.gov.ua, де зафіксовано, що ОСОБА_1 подав декларацію особи, яка припиняє діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, 30.10.2016 року о 22 год. 02 хв.

Прокурор у судовому засіданні просив притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 172-6 КУпАП і накласти нього стягнення у виді 850 грн. штрафу, посилаючись на те, що сам факт, що особа в день звільнення 14 вересня 2016 року не подала декларацію за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, є підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, думку прокурора, та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до наказу Носівського районного суду № 182 від 16 грудня 2015 року ОСОБА_1 призначено головою Носівського районного суду (а.с. 16).

Наказом Носівського районного суду №21-ос від 14 вересня 2016 року ОСОБА_1 звільнено та відраховано зі штату Носівського районного суду з 14 вересня 2016 року (а.с.17-18).

Відповідно до запису у книзі реєстрації трудових книжок Носівського районного суду 14.09.2016 ОСОБА_1 отримав трудову книжку та поставив свій підпис у графі «розписка працівника в отриманні трудової книжки» (а.с.19).

Згідно ч.1 ст. 1 ЗУ «Про запобігання корупції»: правопорушення, повязане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до п.п. «ґ» п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» суддя є субєктом відповідальності за вчинення правопорушення, повязаного з корупцією.

Згідно до п.7 ч.7 ст.56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя зобовязаний подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно примітки до ст.50 Закону України «Про запобігання корупції» під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, віднесено, зокрема посаду судді.

Згідно ст.68 Конституції України кожен зобов*язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Частиною 2 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що особи, які припинили діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах «а» і «в» пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3, зобовязані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першої цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Відповідно до першого етапу системи подання та оприлюднення відповідно до вимог Закону України «Про запобігання корупції» декларацій, передбаченого пунктом 1 рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.06.2016 №2 «Про початок роботи системи подання та оприлюднення декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 15.07.2016 3958/29088 із змінами, внесеними згідно з Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції №1 від 18.08.2016, зареєстрованого Міністерстві юстиції України 19.08.2016 №1153/29283, віднесено декларації, передбачені абзацом першим частини другої ст.45 Закону (декларації осіб, які припиняють діяльність повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, за період не охоплений раніше поданими деклараціями), службових осіб, які станом на 01 вересня 2016 року чи пізніше цієї дати припиняють діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, та станом на день такого припинення займають згідно зі ст.50 Закону відповідальне та особливо відповідальне становище.

Згідно примітки до ст.50 Закону України « Про запобігання корупції» під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, віднесено, зокрема посаду судді.

Відповідно до підпункту 2 п.5, п.8 та п.9 розділу ІІ Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції № 3 від 10.06.2016 «Про функціонування Єдиного державного реєстру декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 за №959/29089, декларація субєкта декларування, який припиняє діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подається не пізніше дня такого припинення. Після заповнення усіх необхідних полів форми документа субєкт декларування підписує документ накладанням на нього власного ЕЦП. Перед підписанням документа субєкт декларування підтверджує ознайомлення з попередженням про настання відповідальності за подання недостовірних відомостей шляхом проставлення відповідної відмітки в документі. Кожному поданому документу Реєстр автоматично надає унікальний ідентифікатор документа та накладає на нього електронну печатку Реєстру, що унеможливлює внесення несанкціонованих змін до поданого документа (забезпечує цілісність документа).

Опрацюванням відкритих джерел інформації, які містяться в загальному доступі в мережі Інтернет, зокрема на сайті: https://public.nazk.gov.ua, було встановлено, що ОСОБА_1 подав декларацію особи, яка припиняє діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, 30.10.2016 року о 22 год. 02 хв.

Таким чином, датою фактичного подання ОСОБА_1 декларації особи, яка припиняє діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, є 30.10.2016 року.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, пов'язані з корупцією, суди зобов'язані забезпечувати своєчасний та якісний їх розгляд, точне й неухильне застосування чинного законодавства.

Згідно інформаційного листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.05.2017 «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, повязані з корупцією» вирішуючи справи цієї категорії, суди повинні керуватися Конституцією України, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон), Кодексом України про адміністративні правопорушення, іншими нормативно-правовими актами України, а також практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про міжнародні договори» від 22.12.1993 року міжнародні договори, згода на обовязковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обовязковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Згідно зі ст.17 закону України «Про застосування рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

У цьому аспекті слід зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Також, у рішенні ЄСПЛ від 02.03. 2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Функція роз*яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам».

Вирішуючи питання про притягнення осіб до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, щодо порушення вимог фінансового контролю, яке полягає у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, слід враховувати: об'єктивні ознаки складу цього адміністративного правопорушення, зокрема його об'єктивну сторону, яка має активну форму прояву та полягає у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації.

Для розкриття об'єктивних складових адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, слід зазначити, що диспозиція цієї норми за своїм змістом є бланкетною адміністративно-правовою нормою, тобто нормою, яка лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших норм.

Так, примітка до ст.172-6 КУпАП, вміщуючи вказівку на суб'єкт цього правопорушення, відсилає правозастосувача до норм спеціального антикорупційного закону, зокрема частин 1 і 2 ст.45 Закону, в яких, крім іншого, передбачено певну деталізацію відповідних положень нормативно-правових актів, що наповнює норму ч.1 ст.172-6 КУпАП більш конкретним змістом для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації зазначеного діяння.

Так, для кваліфікації діяння за ч.1 ст.172-6 КУпАП необхідним є встановлення несвоєчасності подання декларації, тобто подання поза строком, визначеним законом.

В частині 1 ст.45 Закону визначено кінцевий термін (часові межі), коли уповноважені на те особи зобов'язані подати декларацію, зокрема вміщено формулювання «щорічно до 1 квітня».

Разом з тим у випадках, передбачених ч.2 ст.45 Закону, тобто в разі припинення здійснення діяльності, цей термін не визначено взагалі.

Відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання.

Отже, зважаючи на приписи ч. 2 ст. 45 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII "Про запобігання корупції", якою передбачено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціям, без визначення термінів подання декларації свідчить про відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності, що унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання.

Суд зазначає, що в ч.1 ст.172-6 КУпАП і в абзаці першому частини другої статті 45 Закону відсутнє посилання на рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.06.2016 №3, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 липня 2016 р., яким встановлено строк подачі декларації, як відсутнє і посилання на НАЗК, як на орган, який уповноважений встановлювати строк подачі декларації, що тягне за собою настання адміністративної відповідальності за ст ч.1 ст.172-6 КУпАП з урахуванням того, що до вказаного рішення НАЗК такий строк в законі не був встановлений, хоча з 2014 року були чинними і ч.1 ст.172-6 КУпАП і абзац перший частини другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції».

При цьому суд враховує, що Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - Національне агентство) не є законодавчим органом.

Статус Національного агентства визначений в ст.4 Закону України «Про запобігання корупції», яке є центральним органом виконавчої влади і відповідно до ст.5 вказаного Закону є колегіальним органом, до складу якого входить п*ять членів.

З огляду на це, суд не вважає, що рішення цього органу мають вирішальне значення при визначенні наявності складу адміністративного правопорушення, встановленого законодавчим органом Верховною радою України, зокрема складу ч.1 ст.172-6 КУпАП, і притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст.9 КупАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно положень ст.ст.10,11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

З врахуванням положень ст.1 Закону №1700-VII сутність порушення фінансового контролю полягає в тому, що особа, яка за законом зобов*язана задекларувати свої доходи, своєчасно подати декларацію та повідомлення про суттєві зміни у майновому стані, прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети. А тому орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення, повинен довести наявність в діях особи умислу на несвоєчасне подання такого повідомлення.

Відповідно до вимог ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно із ч.1 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом.

Обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

При дослідженні матеріалів справи в судовому засіданні встановлено, що у справі відсутні обґрунтування та докази на підтвердження суб'єктивної сторони даного правопорушення, тобто не встановлені і не доведені вина у формі умислу, мотив (корисливий, особиста зацікавленість, неправильно зрозумілі інтереси служби, тощо) та мета поставленого йому за вину правопорушення, а також місце його вчинення.

Зокрема, повідомлення в порядку ст.45 ЗУ «Про запобігання корупції» шляхом подачі електронної декларації до НАЗК особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, за формою, що визначається Національним агентством з питань запобігання корупції, виключають наявність вини у формі умислу в учиненні зазначених дій, а відтак і наявності суб'єктивної сторони даного правопорушення.

Суб*єктивна сторона даного правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Згідно ст.68 Конституції України кожен зобов*язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у звязку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про неможливість безумовної констатації наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП в діях ОСОБА_1 з урахуванням Рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України", яким визначено концепцію якості Закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні та про відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу "якості закону" та у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід, а тому вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Суд також враховує положення, викладені у Інформаційнийному листі ВССУ від 22.05.2027 з метою уникнення неоднозначного тлумачення норм закону в судовій практиці та запобігання помилкам при розгляді справ про окремі адміністративні правопорушення, пов*язані з корупцією, в якому зазначенено, що системний аналіз вжитого в абз.1 ч.2 ст.45 Закону формулювання «припиняє діяльність» дає підстави констатувати, що термін «припинення» за загальним правилом (ст.36 Кодексу законів про працю України) співвідноситься із терміном «звільнення» як ціле і частина, охоплюючи останнє. Це саме випливає з аналізу норм інших спеціальних нормативно-правових актів, зокрема з положень Закону України «Про державну службу» (ст.83), Закону України Про статус народного депутата України» (ст.4) тощо, де зазначена термінологія підміняється одна одною. Разом з тим з цього правила є винятки. Так, Закон України від 02 червня 2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон №1402) розрізняє терміни «звільнення» (статті 112-118) та «припинення» (статті 119-125), а отже, розмежовує їх, передбачаючи різні підстави для настання таких юридичних фактів. Наведені положення цього Закону повністю кореспондують зі ст.126 Конституції України, яка також розмежовує ці поняття. Аналогічний підхід використано законодавцем щодо припинення повноважень судді Конституційного Суду України та його звільнення (с.149-1 Конституції України).

Слід зауважити, що виключною підставою для припинення трудових відносин судді з відповідним судом згідно зі ст.125 Закону №1402 є саме припинення повноважень судді (статті 119-125). Звільнення ж судді з підстав, визначених ч.6 ст.126 Конституції України, ст.112 Закону №1402, не є підставою для припинення трудових відносин в аспекті зазначених вище норм Конституції України та спеціального закону.

Беручи до уваги положення ст.7 КУпАП, згідно з якою «застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заховід адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом», тобто яка передбачає чітке виконання передбачених законом норм, а отже, забороняє притягнення особи до адміністративної відповідальності за аналогією, тобто унеможливлює застосування ао аналогії норм, що закріплюють склад правопорушень. З огляду на проведений вище аналіз, судді, які звільняються з підстав, визначених ч.6 ст.126 Конституції України, не можуть бути суб*єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП.

ОСОБА_2 звільнено з посади судді у зв*язку з поданням заяви про відставку постановою Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року №1515-УІІІ відповідно до пункту 9 частини п*ятої статті 126 Конституції України (а.с.20).

Відповідно до ч.2 ст.255 КУпАП, яка прийнята згідно із законом №1952-УІІІ від 16.03.2017 і набрала чинності 15.04.2017 року, обов*язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, передбачений ч. 1 ст. 172-6 КупАП, у зв'язку з чим, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП необхідно закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно вказаної особи за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про запобігання корупції», ст.ст. 33, 40-1, ч.1 ст.172-6, 221, 247, 280, 283, 284, 307, 308 КУпАП. суд

постановив:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-6 КУпАП закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Чернігівської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Головуюча суддя Ковальова Т.Г.