22.02.2018 227/320/18
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2018 року м. Добропілля
Суддя Добропільського міськрайонного суду Донецької області Кошля А.О., розглянувши адміністративні матеріали, що надійшли від військового коменданту військової комендатури м. Покровська військової служби правопорядку Д.В. Волового про притягнення до адміністративної відповідальності:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Балта Одеської області, водія-заправника 2-го взводу автомобільної роти підвзводу ПММ військової частини НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
за фактом вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст.172-20 КУпАП,
ВСТАНОВИВ:
05 лютого 2018 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшов адміністративний протокол ДНК № 0113 від 02.02.2018 року з додатками, з якого вбачається, що 02.02.2018 року близько 09-50 години на території військової частини НОМЕР_1 м. Добропілля Донецької області, під час виконання обов`язків військової служби за призначенням в умовах особливого періоду солдат ОСОБА_1 знаходився у нетверезому стані, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст.172-20 КУпАП.
В судовому засідання правопорушник ОСОБА_1 обставини викладні в адміністративному протоколі не оспорював.
На підтвердження факту вчинення правопорушення ОСОБА_1 до адміністративного протоколу була надана довідка лікаря-нарколога № 223 від 02.02.2018 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був оглянутий лікарем-наркологом (медичний огляд № 74) в КЛПУ «Міський наркологічний диспансер м. Покровська» 02.02.2018 року о 12-55 годині, висновок за результатами огляду: гостра інтоксикація внаслідок вживання алкоголю, неускладнена.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд дійшов наступних висновків.
Протокол складено за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, яка встановлює відповідальність за розпивання алкогольних, слабоалкогольних напоїв або вживання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів на території військових частин, військових об`єктів, або поява таких осіб на території військової частини в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, або виконання ними обов`язків військової служби в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, а також відмова таких осіб від проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, якщо такі дії вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за такі самі порушення, або в умовах особливого періоду.
Відносно ОСОБА_1 складено протокол про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, однак на момент вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, а саме: 02 лютого 2018 року, особливий період не діяв, а доказів того, що ОСОБА_1 протягом року було піддано адміністративному стягненню за такі самі порушення не додано.
Ст.1 Закону України «Про оборону України» надається визначення терміну особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Частиною 5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Часткову мобілізацію в Україні було оголошено та проведено у декілька етапів.
17 березня 2014 року Виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ.
Згідно пункту 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.
Закон України від 17 березня 2014 року №1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - 18 березня 2014 року.
Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено пунктом 3 Указу, тобто 45 діб.
Отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в.о. Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 становила 45 діб: з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року.
Указом Виконуючого обов`язки Президента України від 6 травня 2014 року №454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України № 1240-VІІ від 06.05.2014, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Закон України № 1240-VІІ від 6 травня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 7 травня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу В.о. Президента України від 6 травня 2014 року № 454/2014 становила 45 діб: з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року.
Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Закон України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24 липня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 становила 45 діб: з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 № 113-VІІІ, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Закон України від 15.01.2015 № 113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20 січня 2015 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 становила 210 діб: з 20 січня 2014 року по 22 серпня 2014 року.
Таким чином, особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.
Скасування особливого періоду здійснюється Указом Президента «Про демобілізацію».
Остання демобілізація відбулася 31.10.2016 року і після цього відповідний Указ Президента «Про часткову мобілізацію» не видавався.
Аналізуючи вищевикладене і проводячи правовий аналіз норм зазначених вище Законів, вважаю, що оскільки чіткого визначення строку припинення особливого періоду немає, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.
Таким чином, станом на момент вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 , а саме 02 лютого 2018 року, особливий період не діяв.
Згідно ч. 1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Склад правопорушення - це сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення і є підставою для притягнення суб`єкта правопорушення до юридичної відповідальності.
Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановленим законом.
В статті 58 Конституції України зазначено, про те, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Відповідно до ст. 62 Конституції України вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.
В рішенні Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 зазначено, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосованій практиці і неминуче призводить до сваволі. Принцип правової визначеності означає, що «обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях,які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки».
Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
В статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом.
Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини «закон, який встановлює кримінальне правопорушення», повинен відповідати певним стандартам ясності та зрозумілості». Це положення стосується будь-якої ситуації, щодо якої застосовується положення Конвенції «встановлено законом».
Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства»(Hashman and Harrup v. the United Kingdom) від 25 листопада 1999 року, Суд вказав, що однією з вимог, яка випливає зі словосполучення «встановлений законом», є передбачуваність. Норму не можна вважати «законом», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях.
У справі «Реквеньї проти Угорщини» (рішення від 20 травня 1999 р.), Суд також зазначив, що норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає громадянинові змогу керуватися цією нормою у своїх діях.
Отже, виходячи з вищевикладеного, вважаю що притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно здійснюватися на основі суворого додержання законності і не може ґрунтуватися на загальновідомих фактах, які не мають чіткого визначення в законі, оскільки це неминуче призведе до свавілля і тотального порушення прав і свобод людини і громадянина в України.
У зв`язку з чим вважаю, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений саме ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, однак вбачаються ознаки адміністративного правопорушення передбаченого частиною 1 ст. 172-20 КУпАП, але за цим адміністративним правопорушенням він до відповідальності не притягується.
При цьому, суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену в протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Враховуючи вищевикладене, приходжу до висновку про необхідність закриття провадження по справі відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченогоч.3ст. 172-20 КУпАП.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 173-20, 247, 294 КУпАП, суддя,-
ПОСТАНОВИВ:
Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Балта Одеської області, водія-заправника 2-го взводу автомобільної роти підвзводу ПММ військової частини НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за фактом вчинення правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП закрити за відсутності складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня винесення постанови.
Суддя А.О. Кошля