Справа 642/505/18
Провадження №3/642/383/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року суддя Ленінського районного суду м.Харкова Бондаренко В.В., розглянувши адміністративний матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, який не працює, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, 12,

за ч.1 ст.130 та ст.185 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу серії БД № 124913, 27.01.2018 ОСОБА_1 рухався по вул. Полтавський Шлях 191 у м. Харкові керуючи транспортним засобом MAZDA 626, номерний знак JDU634, з явними ознаками алкогольного спяніння, а саме: чіткий запах алкоголю з порожнини рота, порушена мова, від проходження медичного огляду на стан спяніння відмовився в присутності свідків, чим порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху України, скоїв правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Крім того, як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії АА №191318 від 27.01.2018, ОСОБА_1 о 04 год. 12 хв. по вул. Залютинська, 3 у м.Харкові під час складання адміністративних матеріалів на законну вимогу інспектора УПП м. Харків ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_2 не передав посвідчення водія ВХТ 981479 від 12.01.2017 для тимчасового вилучення в порядку ст. 265 КУпАП. Постановою Ленінського районного суду від 22.03.2018 об'єднано в одне провадження адміністративні матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за статтею 185 КУпАП та за частиною 1 статті 130 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що що 27.01.2018 року о 3 год. 54 хв. він рухався по вул. Полтавський Шлях 191 у м. Харкові керуючи транспортним засобом MAZDA 626, номерний знак JDU634 і був зупинений інспектором лейтенантом поліції 3 бат. 4 роти ОСОБА_3 УПП в Харківській області та у відношенні нього була винесена постанова серії ЕАА № 275810 про накладення адміністративного стягнення. ОСОБА_1 було визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, розмір якого становить 425 грн. 00 коп. ( чотириста двадцять пять) грн.00 коп., а також було складено дава протоколи про адміністративні правопорушеннями за ч. 1 ст. 130 КУпАП та ст. 185 КУпАП.

ОСОБА_1 стверджував, що побачивши у дзеркалі заднього виду патрульну машину, що увімкнула проблискові маячки та почала рухатися за ним і подала сигнал, який означав негайну зупинку, одразу ж зупинив свій автомобіль. Очікуючи пояснення в своєму автомобілі, інспектор патрульної поліції підійшов до водія не представившись, чим порушив вимоги ЗУ «Про національну поліцію» щодо обовязковості представлення у разі звернення до громадянина, сповістив ОСОБА_1 про правопорушення, і почав складати адміністративний матеріал. Інспектором лейтенантом поліції 3 бат. 4 роти ОСОБА_3 були надані пояснення, що ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом, не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при перестроюванні, чим порушив п. 9.2.б. ПДР Порушення попереджувальних сигналів при зміні напрямку руху. Крім того, ОСОБА_1 було повідомлено про те, що у нього наявні ознаки алкогольного спяніння, в результаті чого відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. На прохання ОСОБА_1 надати докази правопорушення та пояснення стосовно неправомірних дій, йому не було продемонстровано будь-яких доказів, в тому числі і відеозаписи. Крім того, йому було відмовлено у залученні адвоката. Свою провину ОСОБА_1 не визнав, та пояснив, що від проходження огляду на стан алкогольного спяніння він не відмовлявся.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що відомості викладені у протоколі серії БД № 124913 та протоколі серії АА №191318 від 27.01.2018 про вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 130 та ст. 185 не підтверджені належними та допустимими доказами, з огляду на наступне:

Кодексом України про адміністративні правопорушення регламентовано те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (т.ч. 1, 2 ст. 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом (ст. 245).

Конституційний Суд України у пункті 3.4 Рішення №10-рп/2011 від 11 жовтня 2011 року (справа про строки адміністративного затримання) зазначає, що з аналізу положень міжнародних актів, наведених у цьому Рішенні, не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення». У пункті 3.6 цього Рішення Конституційний Суд України вказує, що відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним. У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України поширює певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справі OZTURK v. GERMANY від 21 лютого 1984 року, пункт 53), справи про адміністративні правопорушення даної категорії, враховуючи, зокрема, розмір та характер стягнень, для цілей статті 6 Конвенції належать до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення.

Відтак, на дану категорію справ поширюються гарантії статті 6 Конвенції.

Аналізуючи практику ЄСПЛ, можна зробити висновок, що при вирішенні питання про недопустимість доказів, національні суди повинні мати на увазі можливість обвинуваченого оскаржувати допустимість доказів, заперечувати проти них, а також обставини в процесі збирання доказів, що дозволяють їх вважати неприпустимими (Постанови ЄСПЛ у справі «Ялло проти ФРН» від 11.07.2006, у справі «Биков проти РФ» від 10.03.2009). Більш того, при дослідженні і оцінці доказів суди повинні враховувати подані зауваження і доводи сторін по таких доказів. Тільки в такому випадку судовий розгляд на підставі п.1 ст.6 Конвенції 1950 р. можна вважати справедливим.

Зі змісту пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які додані до протоколу БД № 124913, вбачається дослівна ідентичність пояснень, які надавалися свідками щодо обставин складення адміністративного матеріалу. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, особи, які надавали пояснення не попереджалися про кримінальну відповідальність завідомо неправдиві свідчення, згідно зі ст. 384 КК України. Вказане свідчить про неможливість достовірного встановлення обставин справи на підставі лише письмових пояснень свідків отриманих поліцейськими.

Крім того, такі пояснення не можуть розглядатися судом як покази свідків в розумінні ст.ст. 251, 272 КУпАП, оскільки особи, що надавали пояснення не були повідомлені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень.

Враховуючи, що звинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення за своєю сутністю є таким, як і обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення (на чому наголошують Конституційний Суд України та Європейський суд з прав людини), з метою дотримання загально процесуального принципу безпосередності дослідження доказів судом, пояснення свідків можуть визнаватися допустимим доказом лише у випадку їх допиту в судовому засіданні, після приведення їх до присяги говорити правду і лише правду, із наданням можливості сторонам ставити свідкам питання.

Суворе додержання законності при складенні адміністративного матеріалу, зокрема, є гарантією права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на захист від інкримінованого правопорушення.

З цією метою судом неодноразово направлялися повістки про виклик в судове засідання ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за адресами, вказаними у протоколі про адміністративне правопорушення серії БД № 124913 від 27.01.2018, проте свідки жодного разу в судове засідання не зявились.

Крім того, відповідно до п. 5.4. «Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них» затвердженого Наказом Департаменту патрульної поліції НПУ від 03.03.2016 №100, відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) поліцейських можуть надаватися на офіційні запити судових органів. Іншого порядку витребування відеозаписів з нагрудних камер поліцейських національним законодавством не передбачено,

З метою повного та всебічного встановлення обставин даної справи, судом було направлено запит до Управління патрульної поліції м. Харкова з вимогою надати суду відеозаписи з нагрудних відеокамер(відеореєстраторів) поліцейських: інспектора 4 роти 3 бат., лейтенанта поліції ОСОБА_2 та його напарника, який приймав участь у спілкуванні з ОСОБА_1 27.01.2018.

У відповідь на вказаний запит до суду надійшов ком пакт диск. Проте, судом було встановлено неможливість дослідження даного ком пакт диску як доказу у справі про адміністративне правопорушення, оскільки він виявився порожнім.

З огляду не це, судом було повторно направлено запит до Управління патрульної поліції м. Харкова з вимогою надати суду відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) поліцейських.

Станом на 19.04.2018 до суду від Управління патрульної поліції м. Харкова не надійшло відповіді на вказаний запит.

Таким чином, суд вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності в діянні ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Щодо протоколу про адміністративне правопорушення передбачене ст. 185 КУпАП, складеного відносно ОСОБА_1, суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов'язків.

Відповідно до ст. 19 Конституції України,правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу на тому, що вимога або розпорядження поліцейського мають бути законними. Тобто, поліцейський має закріплене в законі право вимагати, а той, до кого вимога адресована, має закріплений в законі обовязок цю вимогу виконати.

Стаття 265-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення дійсно передбачає можливість тимчасового вилучення посвідчення водія у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, за яке може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами. Але вказана норма закону не передбачає обовязку водія передати документи поліцейському.

Відповідно до пунктів 5 та 6 частини 1 статті 32 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи предявлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо особа перебуває в місці вчинення правопорушення або дорожньо-транспортної пригоди, іншої надзвичайної події та якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи обєктом вчинення правопорушення.

Основні права та обов'язки водія транспортного засобу визначені статтею 16 Закону України «Про дорожній рух». Відповідно до неї водій зобовязаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред'являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Крім того, суд критично ставиться до відомостей викладених у наявному в матеріалах справи рапорті ОСОБА_6 від 27.01.2018. З точки зору належності та достовірності суд зазначає, що інформація викладена в цьому документі безумовно стосується обставин справи, тобто, є належною.

Проте, з точки зору достовірності, така інформація не може бути використана як єдиний доказ для вирішення питання про винуватість особи у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Так, за своєю суттю, рапорт поліцейського є доповідною запискою, про вчинені ним дії. З іншого боку, відомості викладені в рапорті особою, яка складала протокол про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 є її власним внутрішнім переконанням, яке має ґрунтуватись на сукупності достатніх доказів. При цьому, лише суд наділений повноваженнями оцінювати докази та вирішувати питання про винуватість особи у даній категорії справ.

Таким чином, інформація викладена у рапорті ОСОБА_7 є субєктивним припущенням поліцейського, щодо можливої наявності в діях особи складу адміністративного правопорушення (подібно до підозри у кримінальному у вчиненні кримінального правопорушення).

Відомості викладені в такому документі можуть бути використані як підтвердження наявності події та складу адміністративного правопорушення, лише в сукупності з іншими належними, допустимими і достатніми доказами.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у поліцейського немає права вимагати передати йому посвідчення водія, а у самого водія, відповідно, немає обовязку таку вимогу виконувати. Отже, вона є незаконною і відмова її виконати не може тягнути за собою відповідальність за статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 9, 33, 130, 185, 251, 283-285, 289, 294 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130, ст. 185 КУпАП закрити у звязку з відсутністю складу адміністративних правопорушень.

Постанова може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Харкова в апеляційний суд Харківської області протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя В.В. Бондаренко