Номер провадження: 33/785/1877/18
Головуючий у першій інстанції Чаплицький В. В.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі судді Цюри Т.В., розглянувши матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського районного суду м.Одеси від 11 жовтня 2018 року про притягнення до адміністративної відповідальності: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, тимчасово не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, за ч.1 ст. 130 КУпАП , -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Київського районного суду м.Одеси від 11 жовтня 2018 року визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України.

Накладено на ОСОБА_2, адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 (сорок) копійок.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на її незаконність та необгрунтованість, просить суд скасувати постанову Київського районного суду м.Одеси від 11 жовтня 2018 року та закрити провадження у справі про притягнення його до відповідальності за адміністратпвне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП у зв'язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з'явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи ( а.с.25,26), однак 15.11.2018 року надав до апеляційного суду клопотання, в якому він просить уже закрити провадження по справі, у зв'язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення відповідно ст. 38 КУпАП.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 7 ст.294 КУпАП, передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному з'ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Так, відповідно до ч.1 ст.130 КУпАП відповідальність за вказане адміністративне правопорушення настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп'яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, підтверджено зібраними по справі доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії БД №141582, згідно з яким, водій ОСОБА_2, 21.07.2018 року в м.Одесі по вул. Ак.Корольова,16, керував автомобілем "SAAB" д/н НОМЕР_1, з явними ознаками алкогольного сп'яніння (нестійка хода, запах з порожнини рота). Від медичного огляду відмовився в присутності двох свідків, чим порушим вимоги 2.5 Правил дорожнього руху, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП.

Крім того, винуватість ОСОБА_2 підтверджується письмовими поясненнями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.5,6) відповідно до яких ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду на стан сп'яніння, як за допомогою газоаналізатора "Драгер" так і в установленому законом закладі медичного огляду, а тому посилання ОСОБА_2 про те, що співробітники поліції не запропонували йому пройти огляд на стан сп'яніння не відповідає дійсності та не знаходить свого відображення в матеріалах справи.

Підстав для визнання таких показань недостовірними, апеляційний суд не вбачає, оскільки вони підписані зазначеними особами власноручно та узгоджуються між собою.

При цьому, ОСОБА_2 не звертався до апеляційного суду з клопотанням про допит вказаних свідків в судовому засіданні апеляційного суду, а тому зважаючи на один з основоположних принципів судочинства - диспозитивність, у суду відсутні підстави для виклику вказаних свідків за власною ініціативою.

Крім того, з метою перевірки доводів викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_2 та прийняття законного та обгрунтованного судового рішення, апеляційним судом досліджений відеозапис з нагрудного реєстратора інспектора патрульної поліції, який приймав участь в оформленні даного правопорушення. На вказаному відеозаписі чітко зафіксовано момент відмови водія ОСОБА_2 від проходження огляду на стан сп'яніння, при цьому, ОСОБА_2 вів себе зухвало, нецензурно лаявся в адресу інспекторів поліції, відмовився надавати будь-які документи та визнав факт вживання алкоголю.

Тобто, ОСОБА_2 не навів в апеляційній скарзі будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження доводів того, що працівники патрульної поліції під час складення адміністративних матеріалів відносно ОСОБА_2 діяли неправомірно.

Необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги про відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки вина останнього підтверджується вищезазначеними матеріалами справи в їх сукупності та взаємозв'язку, а тому суд сприймає такі доводи апелянта критично, як його намагання уникнути відповідальності за вчинене.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, а тому визнав винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та наклав на ОСОБА_2 адміністративне стягнення у вигляді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження по справі на підставі ч.2 ст. 38 та п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст.38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, протокол про адміністративне правопорушення був складений 21.07.2018 року, тобто, відповідно до вимог ст. 38 КУпАП, стягнення за вчинення вказаного адміністративного правопорушення може бути накладено в строк до - 21.10.2018 року.

Судом першої інстанції накладено на ОСОБА_2 адміністративне стягнення 11.10.2018 року, тобто в межах трьохмісячного строку з дня вчинення адміністративного правопорушення.

Розгляд справ про адміністративне правопорушення регламентований главою 22 КУпАП та не включає в себе стадію оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, що передбачена главою 24 КУпАП.

Отже, на момент розгляду судом першої інстанції справи про адміністративне правопорушення строки, передбачені статтею 38 цього Кодексу, не сплинули, а тому у апеляційного суду немає підстав для застосування положень ст. 38 КУпАП.

При розгляді справи судом першої інстанції порушень вимог ст. ст. 279, 280 КУпАП не допущено, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КУпАП.

Враховуючи наведене, посилання апелянта на незаконність постанови судді є непереконливими.

Порушень норм процесуального або матеріального права не було встановлено під час перегляду, постанова суду є законною та обґрунтованою і такою, що відповідає фактичним обставинам справи.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м.Одеси від 11 жовтня 2018 року про притягнення до адміністративної відповідальності: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, тимчасово не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, за ч.1 ст. 130 КУпАП - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду

Одеської області Т.В. Цюра