Справа № 215/4791/18
ПОСТАНОВА
09 листопада 2018 року м. Кривий Ріг
Суддя Тернівського районного суду міста ОСОБА_1 ОСОБА_2 розглянувши матеріали, які надійшли з Полкупатрульної поліції у м. Кривому Розі Департаменту патрульної поліції про притягнення до адміністративної відповідальності:
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України; не працюючого; проживаючого: ІНФОРМАЦІЯ_2,
за ч.1 ст. 130 КУпАП,-
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №178824, 10.10.2018 року о 02:05 год. в м.Кривому Розі в Тернівському районі по вул. С.Колачевського, водій ОСОБА_3 керував транспортним засобом ОСОБА_4, д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного спяніння (звужені зіниці ока, які не реагують на світло, неприродня блідність, тремтіння рук). Від проходження медичного огляду у медичному закладі з метою встановлення наркотичного спяніння у присутності двох свідків. Даними діями порушено п.2.5 ПДР України.
ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно.
В судове засідання зявився захисник ОСОБА_3, з даним протоколом не погодився, та просив закрити провадження у даній справі у звязку з відсутністтю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи захисниска, приходжу до такого висновку.
Пунктом 2.5 ПДР України передбачено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ч.1 ст.130 КУпАП передбачено відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" від 23 грудня 2005 року № 14 (із змінами) передбачено, що відповідальність за ст. 130 КпАП несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Стан сп'яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника, який проводять згідно з Інструкцією про порядок направлення громадян для огляду на стан сп'яніння в заклади охорони здоров'я та проведення огляду з використанням технічних засобів. Якщо водій ухилявся від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп'яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності. Керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп'яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.
Так, на підтвердження винуватості ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення інспектором поліції надано лазерний диск з відеозаписом поліцейських бодікамер від 10.10.2018, а.с.8. Дослідженням фрагментів даного відеозапису в суді встановлено, що відео починається з того, що ОСОБА_3 10.10.2018, знаходячись поблизу нерухомого транспортного засобу ОСОБА_4, спілкується з працівниками поліції щодо причин його зупинки.
Отже, факт керування ОСОБА_3 транспортним засобом не підтверджується зазначеним вище відеозаписом поліцейської бодікамери.
При цьому, висновки інспектора поліції щодо відмови ОСОБА_3 від проходження медичного огляду також спростовуються матеріалами справи, оскільки як вбачається з вищевказаного відеозапису ОСОБА_3 безпосередньо перед зупиненням працівниками поліції в той же день пройшов медичне освідування в медичному закладі за вимогою працівників поліції, за результатами чого не був відсторонений від керування автомобілем.
Згідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, що встановлюються протоколом, про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ст.62 ч.3 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі Аллене де Рібемон проти Франції від 10 лютого 1995 року підкреслив, що принцип презумпції невинуватості порушується, «якщо суд оголосить обвинуваченого винним, коли його вина не була попередньо доведена».
У справі Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.
Обов'язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).
Також Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.
Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов'язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.
У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 15.05.2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (п. 21 рішення).
Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).
Згідно до ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин як відсутність події і складу адміністративного правопорушення.
Таким чином при відсутності доказів скоєння адміністративного правопорушення, справу про адміністративне правопорушення, передбачене за ч. 1 ст. 130 КУпАП, у відношенні ОСОБА_3 слід провадженням закрити за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Керуючись ст.62 ч.3 Конституції України, ст.ст.247 ч.1 п.1, 284 ч.1 п.3, 251, 252 КУпАП, -
Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, за ч. 1 ст.130 КУпАП провадженням закрити - за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Постанова про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, прокурором та потерпілим, протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Суддя :