Справа № 438/1202/18 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 33/811/227/18 Доповідач: Урдюк Т. М.
ПОСТАНОВА

30 жовтня 2018 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Урдюк Т.М., вирішуючи питання прийняття апеляційної скарги прокурора Дрогобицької місцевої прокуратури Мельника А.І. на постанову судді Бориславського міського суду Львівської області від 04 жовтня 2018 року, -

в с т а н о в и в:

цією постановою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с.Кірово Миколаївського району, Миколаївської області визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, та відповідно до ст. 22 КУпАП звільнено його від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням, внаслідок малозначності скоєного правопорушення.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-6 КУпАП, відносно ОСОБА_3 закрито.

Не погоджуючись із даною постановою, прокурор Дрогобицької місцевої прокуратури Мельник А.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову судді Бориславського міського суду Львівської області від 04 жовтня 2018 року про закриття провадження у справі відносно ОСОБА_3 та звільнення останнього від адміністративної відповідальності на підставі ст.22 КУпАП скасувати та прийняти нову постанову, якою визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, та накласти на нього стягнення у межах санкції ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Вивчивши апеляційну скаргу та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає поверненню з таких підстав.

В обґрунтування права на оскарження постанови судді прокурор в апеляційній скарзі покликається на ст. 250 КУпАП, п.8 ч.1 ст. 129 Конституції України, лист Вищого спеціалізованого суду України №9-749/0/4-15 від 30.04.2015 щодо забезпечення апеляційного оскарження рішення, а також на рішення Конституційного Суду України від 27.01.2010 року № 3-рп/2010, вказуючи, що апеляційне оскарження судового рішення можливе у всіх випадках, крім тих, коли закон містить заборону на таке оскарження (абзац 2 п.3.2. п.3).

Поряд з тим, на переконання апеляційного суду, таке покликання прокурора є безпідставними.

Відповідно до ч.2 ст. 287 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена у порядку, визначеному КУпАП.

Згідно з ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 287 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених ч.5 ст. 7 КУпАП.

Згідно з ч.5 ст. 7 КУпАП прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення шляхом реалізації повноважень щодо нагляду за додержанням законів при застосуванні заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Повноваження прокурора при здійсненні такого нагляду визначені ст. 26 Закону України «Про прокуратуру» та спрямовані на захист прав і свобод особи, яка примусово тримається в будь-яких місцях згідно з судовим рішенням або рішенням адміністративного органу.

Отже повноваження прокурора щодо апеляційного оскарження постанови судді обмежені випадками, передбаченими ч.5 ст. 7 та ч.1 ст. 287 КУпАП.

Виходячи з правового аналізу положень ч.5 ст. 7, ч.1 ст. 287, а також ч.2 ст. 294 КУпАП (в редакції Закону України № 1952-VIII від 16.03.2017), прокурор вправі оскаржити постанову судді у справі про адміністративне правопорушення лише у випадках застосування щодо особи заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Поряд з тим, стягнення, пов'язані з обмеженням особистої свободи громадян, санкцією ч.1 ст. 172-6 КУпАП не передбачено, така не застосовувалася до ОСОБА_3., відтак покликання прокурора на ст. 250 КУпАП як на правову підставу звернення з апеляційною скаргою є такими, що не грунтуються на законі.

Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2010 року №3-рп/2010 не стосується правовідносин, що виникають з питань оскарження постанов у справах про адміністративні правопорушення. У цьому рішенні дано офіційне тлумачення положення п. 18 ч.1 ст. 293 ЦПК України у взаємозв'язку зі статтею 129 Конституції України (про апеляційне оскарження ухвал суду) та зазначено, що положення пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України стосовно забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, визначених законом, слід розуміти так, що у цивільному процесі апеляційному оскарженню підлягають ухвали за винятком випадків, коли таке оскарження заборонено законом.

Натомість ухвалою Конституційного Суду України від 08 грудня 2015 року № 49-у/2015, якою відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 250 КУпАП у взаємозв'язку з положеннями ч. 5 ст. 7, ч. 1 ст. 287, ч. 2 ст. 294 КУпАП, встановлено, що питання оскарження прокурором постанов суду у справах про адміністративне правопорушення регулюється різними положеннями Кодексу, які не узгоджуються між собою. Усунення таких неузгодженостей може бути вирішене лише у законодавчому порядку.

На переконання апеляційного суду, покликання прокурора на положення п.8 ч.1 ст. 129 Конституції України як на підставу прийняття до розгляду апеляційної скарги прокурора також є необґрунтованим.

Рівність учасників судового процесу перед законом і судом означає наділення їх рівними правами та рівними обов'язками щодо участі в процесі та відстоюванні своєї позиції; гарантування відсутності будь-яких переваг перед судом, які не обумовлені законом. Становище конкретного учасника судового процесу не може бути покращено чи погіршено за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних чи інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання або іншими ознаками.

При цьому рівність усіх перед законом і судом не означає рівності громадянина та державного органу чи її посадової особи, яка бере участь у провадженні. Права та обов'язки можуть бути різними залежно від процесуального статусу особи (прокурор, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, захисник, потерпілий).

Відповідно рівність прав (обов'язків) полягає в тому, що кожен з учасників судового процесу наділений правами та несе обов'язки, які відповідають його процесуальному статусу.

Натомість прокурор, покликаючись в апеляційній скарзі на забезпечення права кожного на оскарження в суді рішень, та на таку засаду судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, допустив ототожнення понять «рівні права» з поняттям «однакові права», що не відповідає теорії права і робить таке покликання безпідставним.

Окрім цього, покликання прокурора в обґрунтування своєї позиції на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 9-749/0/4-15 від 30.04.2015 суперечить вимогам закону, оскільки такий лист не є нормативно-правовим актом чи судовим рішенням, не є обов'язковим до застосування і не має преюдиціального значення для судів.

З огляду на те, що ч.2 ст.294 КУпАП не передбачає права прокурора на апеляційне оскарження постанов судді про адміністративне правопорушення, вимога прокурора Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області Мельника А.І. про прийняття до розгляду його апеляційної скарги не ґрунтується на нормах закону.

Ураховуючи вищенаведене апеляційний суд приходить до переконання, що апеляційна скарга розгляду не підлягає і таку слід повернути прокуророві.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу прокурора Дрогобицької місцевої прокуратури Мельника А.І. на постанову судді Бориславського міського суду Львівської області від 04 жовтня 2018 року, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП, відповідно до ст. 22 КУпАП звільнено від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням, внаслідок малозначності скоєного правопорушення та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-6 КУпАП відносно ОСОБА_3, з усіма доданими до неї додатками невідкладно повернути особі, яка її подала.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Львівського апеляційного суду Т.М.Урдюк