Справа №591/5065/17 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Шершак М. І.
Номер провадження 33/788/24/18 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2018 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. ,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення № 591/5065/17 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 06 листопада 2017 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_3

захисника - адвоката Холодова С.Е., -

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді, оскільки він незаконно був зупинений працівниками поліції, у стані будь-якого алкогольного чи наркотичного сп'яніння не перебував, а був стомлений, фактично не заперечував на огляд у медичному закладі. Крім того, суддя необґрунтовано розглянув справу у його відсутність та притягнув його адміністративної відповідальності.

Постановою судді Зарічного районного суду м. Сум від 06.11.2017 ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 320 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді водій ОСОБА_3 10.09.2017 о 23 год. 40 хв. в м. Суми по вул. Г.Кондратьєва в районі буд.78 керував автомобілем НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп'яніння. Від проходження огляду на визначення стану наркотичного сп'яніння в медичному закладі відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України.

Вислухавши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та його захисника Холодова С.Е., які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність складу адміністративного правопорушення, перевіривши матеріали даної справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до вимог ч.1 ст.285 КУпАП, постанова у справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено (ч.2 ст.294 КУпАП).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 участі у розгляді справи в суді першої інстанції не приймав, копію постанови судді від 06.11.2017 отримав поштовим відправленням лише 21.11.2017, внаслідок чого об'єктивно не мав можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на це судове рішення, тому строк на апеляційне оскарження постанови судді підлягає поновленню, оскільки він був пропущений з поважних причин.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст.245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 096840 від 11.09.2017, суддя суду першої інстанції дійшов висновку про те, що водій ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом з ознаками наркотичного сп'яніння: звужені зіниці, які не реагували на світло, сповільненість мови, неприродна блідість обличчя, відмовився в присутності двох свідків від проходження огляду на стану наркотичного сп'яніння в медичному закладі, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, в ході апеляційного розгляду справи категорично заперечив та пояснив, що він керував транспортним засобом і був зупинений працівниками поліції, які запідозрили його у керуванні в стані алкогольного сп'яніння. Він погодився на його огляд на стан алкогольного сп'яніння працівниками поліції на місці зупинки за допомогою приладу «Драгер», який показав негативний результат. Після цього працівники поліції пред'явили йому вимогу пройти огляд на стан наркотичного сп'яніння у закладі охорони здоров'я, звинувачуючи його в тому, що він керував автомобілем у стані наркотичного сп'яніння. Спочатку він не заперечував пройти такий огляд, але в послідуючому через деякі обставини, не зміг поїхати до лікарні з працівниками поліції, внаслідок чого відносно нього був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, де він зазначив свою незгоду.

Суддя суду першої інстанції не погодився з викладеними у протоколі про адміністративне правопорушення поясненнями ОСОБА_3 та в обґрунтування висновків свого рішення поклав такі докази винуватості останнього, як протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 096840 від 11.09.2017 та письмові пояснення свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Крім того, у своїй постанові суддя суду першої інстанції послався на положення нормативно-правових актів як на правову підставу притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, зокрема на приписи п.2.5 ПДР України, ч.1 ст.130 і ст.256 КУпАП та «Інструкцію з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції», затвердженої наказом МВС від 06.11.2015 № 1376.

Разом з тим, висновки судді суду першої інстанції про винність ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, вказаних у постанові, не відповідають фактичним обставинам справи, належним чином не вмотивовані та не ґрунтуються на законі, а тому доводи апеляційної скарги про відсутність складу правопорушення заслуговують на увагу.

Так, адміністративна відповідальність особи, яка керує транспортним засобом, згідно диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП настає у разі, коли така особа відмовляється від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп'яніння.

Диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов'язки учасників дорожнього руху, в тому числі осіб, які керують транспортними засобами, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, та кореспондується в даному конкретному випадку з вимогами п.2.5 ПДР України (в редакції постанови КМУ № 161 від 22.03.2017), згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп'яніння.

Установленим порядком проходження медичного огляду, про який йдеться мова у п.2.5 ПДР, є визначена у ст.266 КУпАП, розділі ІХ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затверджена наказом МВС 07.11.2015 № 1395, зареєстрована в МЮ 10.11.2015 № 1408/27853), розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (затверджена спільним наказом МВС та МОЗ 09.11.2015 № 1452/735 та зареєстрована в МЮ 11.11.2015 за № 1413/27858) і п.п.3-8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (затверджений постановою КМ 17.12.2008 № 1103, з послідуючими змінами), процедура направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного сп'яніння і безпосередньо порядок проведення такого огляду.

Згідно встановленої вказаним законодавством України процедури огляд водія на стан сп'яніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; з дотриманням інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу та фіксацією результатів на паперових та електронних носіях, якщо спеціальний технічний засіб має такі функції, у присутності 2-х свідків. Перед проведенням огляду на стан сп'яніння поліцейський інформує особу, яка підлягає огляду на стан сп'яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу. Результати огляду зазначаються у відповідному акті. У разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп'яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров'я. Огляд осіб на стан сп'яніння здійснюється в закладах охорони здоров'я не пізніше 2-х годин з моменту встановлення підстав для його здійснення і проводиться в присутності поліцейського.

При цьому, слід зазначити, що огляд водія на стан сп'яніння проводиться виключно у разі, якщо у поліцейського є об'єктивні та обґрунтовані підстави вважати, що водій перебуває у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у відповідності з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС, а сама вимога поліцейських у будь-якому разі має бути законною і вмотивованої, тобто мати певні підстави неспростовного характеру, які б вказували на перебування особи в певному стані сп'яніння поза розумним сумнівом, а не бути надуманою, вигаданою чи перебільшеною.

З огляду на викладене, процедурі огляду на стан сп'яніння має передувати конкретна підстава, що дає право поліцейському як представнику органу державної влади вимагати від водія вчинення певних дій, передбачених законодавством України про адміністративні правопорушення, в даному випадку п.2.5 ПДР.

Зокрема, під час апеляційного розгляду справи було встановлено, що 10.09.2017 о 23 год. 40 хв. водій ОСОБА_3 керував автомобілем НОМЕР_1 по вул. Г.Кондратьєва в м. Суми і в районі буд.78 був зупинений працівниками патрульної поліції ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які оголосили йому спочатку підозру про нібито керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння (наявність ознак сп'яніння) та запропонували йому пройти відповідний огляд на місці зупинки за допомогою технічного приладу, на що останній погодився, так як не знаходився у стані будь-якого сп'яніння. Після прибуття іншого екіпажу поліції з технічним приладом «Drager Alcotest 6810» та проходження огляду, результат тесту № 1421 показав - 0,00‰. Незважаючи на те, що підозра про алкогольне сп'яніння виявилася необґрунтованою, працівники поліції пред'явили водію ОСОБА_3 нову підозру про наявність у останнього нібито ознак наркотичного сп'яніння: звужені зіниці, які не реагували на світло, сповільненість мови та неприродна блідість обличчя, і запропонували пройти огляд тепер на стан наркотичного сп'яніння у закладі охорони здоров'я. При цьому, ані пояснення ОСОБА_3 про носіння лінз і перебування в передопераційному стані, його втомленість, ані пояснення сторонніх осіб - свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (останній лікар-анестезіолог), які були запрошені підтвердити відмову від запропонованого огляду про відсутність об'єктивних і обґрунтованих підстав вважати, що водій знаходиться у стані наркотичного сп'яніння, не були узяті працівниками поліції до уваги і як наслідок у відношенні ОСОБА_3 був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП через відмову проходження огляду на стан наркотичного сп'яніння.

Зазначені обставини об'єктивно узгоджуються з показаннями як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, так і з письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з урахуванням відеозапису з нагрудних відеокамер поліцейських, результатом тесту № 1421 технічного приладу «Drager Alcotest 6810» (а.с.1).

Вказаний відеозапис був наданий у передбачений процесуальними норми спосіб та долучений до матеріалів справи про адміністративне правопорушення під час апеляційного розгляду і будь-яких даних, які б вказували на те, що цей доказ був отриманий з істотним порушенням встановленого законом порядку та свідчив б про його недопустимість матеріали справи не містять.

Крім того, на підтвердження своїх показань ОСОБА_3 надав апеляційному суду медичну документації (а.с.38, 39), згідно якої останній зранку 11.09.2017 з власної ініціативи звернувся до СОНД, де здав аналізи сечі та крові, які також свідчать про відсутність стану наркотичного сп'яніння.

Що стосується показань працівників поліції ОСОБА_7 та ОСОБА_8, допитаних в ході апеляційного розгляду в якості свідків в частині наявності у водія ОСОБА_3 ознак наркотичного сп'яніння, то вони є необґрунтованими і не заслуговують на увагу, оскільки зазначені особи не є в повній мір безсторонніми особами, а є службовими особами державного органу та напряму зацікавлені у наслідках розгляду даної справи, так як їх показання стосуються сумлінності виконання ними своїх посадових обов'язків, тому їх свідчення не можуть превалювати (мати перевагу, домінувати) над іншими доказами у справі, в тому числі і над показаннями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, які остання надала в судовому засіданні, і повинні враховуватися виключно у сукупності з всіма іншими доказами по справі.

Вирішуючи питання про те, чи була з боку водія ОСОБА_3 як особи, яка керувала транспортним засобом, відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння або ні, апеляційний суд виходить із судової практики ЄСПЛ та закріпленому цим Судом у своїх чисельних рішеннях (п.31 по справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia); п.109 по справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova); п.53 по справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та п.19 по справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine) принципу правової визначеності, який є складовою принципу верховенства права і згідно якого «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку», а також у рішеннях Конституційного Суду України від 29.06.2010 та від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно яких «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз.3 п.п.3.1 п.3). «Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз.2 п.п.5.4 п.5).

В іншій справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom), рішення від 23.09.1998, п.54, ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а згідно ч.2 цієї норми Закону обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, виходячи з аналізу норм вищевказаного законодавства України про адміністративні правопорушення, правової позиції Конституційного Суду України та усталеної практики ЄСПЛ, фактичних обставин справи, відмову водія ОСОБА_3 від огляду на стан наркотичного сп'яніння в даному конкретному випадку, на думку апеляційного суду, не можна вважати як відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння, адміністративна відповідальність за яку передбачена диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП.

З огляду на це, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 з вказаних вище підстав є обґрунтованими і заслуговують на увагу, а рішення судді суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Крім того, не виклавши жодних мотивів на спростування доводів ОСОБА_3, обмежившись лише посиланнями на протокол про адміністративне правопорушення та письмові пояснення свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_9 без їх детального аналізу та правової оцінки з урахуванням письмових пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, викладених власноруч останнім у вказаному протоколі, результатів огляду працівниками поліції цієї особи на стан сп'яніння за допомогою технічного приладу «Drager Alcotest 6810», суддя суду першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року та національним законодавством України.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п.п.29-30).

Ігнорування суддею доречних аргументів сторін, в даному випадку ОСОБА_3, є грубим порушенням ст.6 Конвенції, практики Верховного Суду України і ЄСПЛ, внаслідок чого можна зробити висновок про те, що необґрунтованість і невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв'язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів апеляційної скарги, оскільки процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, а у випадках, коли положення адміністративного законодавства не регулюють або неоднозначно регулюють питання судового провадження, то застосовуються основні засади (принципи) судочинства України, передбачені у ст.129 Конституції України, розділі I Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах.

З огляду на викладене, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення як доказ винуватості ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення необхідно вважати недостатнім для прийняття законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення щодо накладення на останнього адміністративного стягнення за ч.1 ст.130 КУпАП через відсутність об'єктивного взаємозв'язку цього доказу як з безпосередніми показаннями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, так і з іншими дослідженими в апеляційному суду доказами, у їх сукупності.

При цьому, також слід враховувати, що у справі про адміністративне правопорушення протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ - акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (п.2.5 ПДР України і ч.1 ст.130 КУпАП).

Виходячи з практики ЄСПЛ (рішення від 25.04.2013 у справі «Еркапіч проти Хорватії» (Erkapic v. Croatia) з приводу дотримання національними судами під час розгляду справ п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, згідно якої «за відсутності суттєвих підстав для протилежного, поняття справедливого судового розгляду вимагає надавати більшого значення свідченням, наданими у суді, порівняно з протоколами допитів осіб на попередньому слідстві, оскільки останні являють собою, передусім, процес збору стороною обвинувачення інформації на підтримку своєї позиції», безпосередні показання ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції мають більше значення для визнання (чи невизнання) його винуватості у порушенні правил дорожнього руху, ніж письмові пояснення інших осіб, викладених власноруч поліцейським.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, приходжу до переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було.

При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_3 будь-яких умисних дій, направлених на порушення п.2.5 ПДР України.

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_10 є нормами прямої дії, а згідно ст.9 Конституції чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Як передбачено ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з прецедентною практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом» (рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), п.43 (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey)

Згідно правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, а справа на підставі п.3 ч.1 ст.284 КУпАП - закриттю.

Керуючись ст.294 КУпАП України, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання ОСОБА_3 задовольнити та поновити строк апеляційного оскарження постанови судді Зарічного районного суду м. Сум від 06 листопада 2017 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 06 листопада 2017 року відносно ОСОБА_3 - скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а провадження у справі закрити у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіРунов В. Ю.