АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 33/774/30/18 Головуючий у І-й інстанції - Щербина Н.О.
Справа № 192/1911/16 Суддя-доповідач - Мудрецький Р.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2018 року суддя Апеляційного суду Дніпропетровської області Мудрецький Р.В., за участю особи, що притягується до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_2, потерпілого - ОСОБА_3, представника потрепілого - адвоката Торубарова Андрія Володимировича, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі апеляційну скаргу особи, що притягується до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_2 на постанову Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року у справі про адміністративне правопорушення, якою:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця смт. Солоне Солонянського району Дніпропетровської області, який працює фельдшером ШМД ППБ смт. Солоне, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1.

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року у справі про адміністративне правопорушення визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та провадження у справі закрито у зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Згідно з оскаржуваною постановою, 29 березня 2016 року, о 10.50 годині, по вул. Героїв Сталінграду, 63 в м. Дніпрі, ОСОБА_2, керуючи автомобілем ВАЗ, номерний знак НОМЕР_1, не врахував дорожньої обстановки, не впорався з керуванням, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем KIA RIO, номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3, внаслідок чого завдав механічні пошкодження автомобілів ВАЗ 2102, номерний знак НОМЕР_1 та автомобіля KIA RIO, номерний знак НОМЕР_2, чим порушив пункт 12.1, 13.1 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачено ст. 124 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив постанову суду скасувати та провадження у справі закрити, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції визнавши його винним та закривши провадження у справі, прийняв два взаємовиключні рішення, що свідчить про порушення його права на справедливий суд, передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На думку ОСОБА_2, вина осіб, що притягуються до адміністративної відповідальності, не встановлюється у справах, у яких провадження закривається. Поряд з цим, ОСОБА_2 вважає, що справа винесена з грубим порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, на переконання останнього, при винесенні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що суть адміністративного правопорушення у протоколі викладено неповно, та останній взагалі був сфальсифікований, оскільки в ньому з'явились виправлення та описки, що підтверджується його фотокопією, яка була зроблена при складанні протоколу, а тому визнати його допустимим доказом у справі неможливо. Разом з тим, ОСОБА_2 вказує на те, що суд першої інстанції вийшов за межі наданих йому повноважень, змінивши на шкоду особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, фабулу, викладену в протоколі про адміністративне правопорушення, враховуючи те, що протокол складений в порушення ст. 256 КУпАП. Серед іншого, апелянт вказує, що в протоколі не зазначено свідків адміністративного правопорушення. При цьому, ОСОБА_2 посилається й на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням таких свідків, й тих, які вказують на наявність його вини, й тих, що таку вину спростовують. Також, суд залишив поза увагою ту обставину, що до його пояснень було внесено прізвища свідків та особи, що відбирала пояснення, а також дописано, що на момент їх відібрання свідків не було. Крім того, при направленні адміністративної справи до суду, працівниками поліції була додана фототаблиця місця пригоди, яка не могла бути складена на місці пригоди, що свідчить про заміну пояснення ОСОБА_5 саме фототаблицею. Посилання суду на висновок експертизи, призначену первинно, на думку ОСОБА_2, є також необґрунтованим, оскільки експертом фактично не було вирішено жодне питання, у зв'язку з тим, що автомобіль потерпілого не був наданий для проведення експертизи. При цьому, погодитьсь з посиланням суду на висновок додаткової експертизи, на переконання апелянта, також неможливо, з огляду на те, що експерт не вирішив питання, поставлені на його розгляд первинно, не встановивши механізм ДТП, а також у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не був повідомлений про проведення експертизи, а експерту були надані сумнівні вихідні дані, в тому числі автомобіль з пошкодженнями, які первинно не мали місце.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту оскаржуваної постанови та доводів апеляційної скарги ОСОБА_2, думку ОСОБА_2, який її підтримав, потерпілого ОСОБА_3 та його представника - адвоката Торубарова А.В., які заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали адміністративної справи, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність залишення її без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини водія ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи, є законним та обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов'язаний повно, всебічно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Дані вимоги, судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.

Так, вина ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії АП2 № 080246 від 29 березня 2016 року, план-схемою до протоколу огляду місця ДТП від 29 березня 2016 року, висновком експерта від 10 червня 2017 року; показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7

В сукупності зазначені докази підтверджують факт порушення водієм ВАЗ 2102, номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_2 п.п. 12.1, 13.1 ПДР України, внаслідок чого було допущено зіткнення з автомобілем KIA RIO, номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

Підстави сумніватись у достовірності зазначених доказів у суду відсутні.

Поряд з цим, надаючи оцінку доводам ОСОБА_2 щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, спростовуючи свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, ОСОБА_2, зокрема, посилається на те, що ДТП виникло внаслідок застосування ним екстреного гальмування, що було спричинено створенням аварійної ситуації водієм автомобіля «КАМАЗ».

Між тим, докази на підтвердження зазначених обставин матеріали справи не містить. Не були вони надані й суду апеляційної інстанції.

Крім того, такі обставини спростовуються показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які були очевидцями події та вказали на обставини, зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення. Сумнівів у достовірності таких показань немає. При цьому, на переконання суду, суд першої інстанції обґрунтовано надав перевагу показанням таких свідків та не врахував показання батька ОСОБА_2, оскільки свідки не перебувають з жодним з учасників ДТП в родинних відносинах та не мають підстав обмовити жодного з них.

Надаючи оцінку обставинам ДТП, суд апеляційної інстанції вважає, що дії останнього не відповідали вимогам пунктів 12.1 та 13.1 ПДР України, згідно з якими:під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в разі наявності на смузі, по якій рухався ОСОБА_2, перешкоди у вигляді автомобіля «КАМАЗ», зазначений водій повинен був діяти у відповідності з Правилами дорожнього руху України та в будь-якому разі уникнути ДТП. Зазначений обов'язок водія регламентований також й п.12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з яким в разі виникнення небезпеки руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до беззаперечного висновку про наявність вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України та не вбачає підстав визнати висновки суду першої інстанції, наведені в постанові, такими, що суперечать фактичним обставинам справи та є необґрунтованими.

Доводи ОСОБА_2 про порушення, допущені поліцейськими при оформленні матеріалів справи, суд апеляційної інстанції розцінює як необґрунтовані, оскільки вони не впливають на фактичні обставини справи, визнані судом доведеними, та не можуть слугувати підставою для визнання його невинуватим за ст. 124 КУпАП.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв рішення про необхідність закриття провадження у справі.

Згідно з п. 7 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

З наведеного вбачається, що для закриття провадження по справі суд має встановити наявність чи відсутність ряду обставин, зокрема, факту вчинення правопорушення, особи, що його вчинила та її вини в цьому, часу вчинення, тощо, які можуть зумовити прийняття рішення про відмову в закритті провадження або ж закритті провадження з іншої, передбаченої іншим пунктом даної норми, підстави.

Таким чином, встановлення такої обставини, чи винна особа у скоєнні правопорушення, за яким відкрите провадження, є необхідною передумовою для прийняття рішення про закриття провадження за п. 7 ст. 247 КУпАП. При цьому, у відповідності до положень ст. 283 КУпАП усі обставини, встановлені при розгляді справи, мають бути зазначені в постанові суду.

Матеріалами справи підтверджено, що приймаючи рішення про необхідність закриття провадження в адміністративній справі, суд першої інстанції спочатку з'ясував обставини наявності вини ОСОБА_2

Зважаючи на викладене, дії суду першої інстанції в повній мірі відповідають вимогам діючого законодавства, отже підстав для скасування оскаржуваної постанови суду не вбачається.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно відсутності в її діях порушень Правил дорожнього руху України, на думку апеляційного суду, є безпідставними, оскільки під час апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та закрито провадження у справі, у зв'язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Дніпропетровської області Р.В.Мудрецький