Справа № 592/9995/18
Провадження № 3/574/253/2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2018 року м. Буринь

Суддя Буринського районного суду Сумської області Куцан В.М розглянувши матеріали, які надійшли з Буринського ВП Конотопського ВП ГУ НП в Сумській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, працюючого водієм,

за ст.130 ч.1 КУпАП,

в с т а н о в и в:

24.06.2018 року о 19 годині 20 хвилин ОСОБА_1 керував автобусом БАЗ-А079.19 номерний знак НОМЕР_1 на автодорозі Суми-Путивль-Глухів в районі села Клепали з ознаками наркотичного спяніння (розширені зіниці очей, які не реагують на світло) та відмовився від проходження в установленому законом порядку обстеження для встановлення стану спяніння в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п.п.2,5 ПДР України.

ОСОБА_1 про розгляд справи повідомлений належним чином, оскільки на адресу його проживання направлялася судова повістка про виклик рекомендованим поштовим відправленням. Перевіркою поштових відправлень на офіційному сайті Укрпошти встановлено, що останньому повідомлено 17.09.2018 року про надходження поштового відправлення.

Відповідно до ч.2 п.99 Правил надання послуг поштового звязку, затверджених постановою КМУ від 05.03.2009 року №270, у разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Даючи оцінку діям особи, що притягується до адміністративної відповідальності в частині неотримання ним судової повістки, приходжу до висновку про умисне зволікання останнім судового розгляду.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 §1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст.6 §1 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12.07.2001 у справі «ОСОБА_7 Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

В своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа ОСОБА_8 проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З врахуванням наведеного приходжу до висновку про можливість розгляду справи без його участі ОСОБА_1 за наявними доказами.

Вина останнього у вчиненні правопорушення за вищевикладених обставин повністю доведена в судовому засіданні.

Зокрема, з протоколу про адміністративне правопорушення серії БД№388590 вбачається, що ОСОБА_1 24.06.2018 року близько 19-ї години 20 хвилин керував автобусом БАЗ-А079.19 номерний знак НОМЕР_1 на автодорозі Суми-Путивль-Глухів в районі села Клепали з ознаками наркотичного спяніння (розширені зіниці очей, які не реагують на світло) та відмовився від проходження в установленому законом порядку обстеження для встановлення стану спяніння в присутності двох свідків (а.с.4).

В даному протоколі також наявні особисті письмові пояснення ОСОБА_1, відповідно до яких він керував транспортним засобом і відмовився пройти огляд на стан спянінням в установленому законом порядку.

Зазначені обставини підтверджуються і письмовими поясненнями свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які підтвердили факт відмови останнього від проходження огляду на стан спяніння в установленому порядку (а.с.5-6).

В матеріалах справи наявний диск з відеозаписом, проведеним поліцейськими, файл VTS_01_1.VOB, на якому зафіксовано факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан спянінням, який є належним та допустимим доказом.

Відповідно до п.п.2.5 Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного спяніння, впливу наркотичних засобів чи токсичних речовин.

Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан сп'яніння та оформлення результатів такого огляду визначена «Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (зареєстрована за № 1413/27858 11.11.2015), з системного аналізу якої вбачається, що огляд на стан спяніння поліцейським проводиться на місці зупинки транспортного засобу в присутності двох свідків.

У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп'яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров'я, якому надано право на його проведення відповідно до ст.266 КУпАП.

Згідно ст.4 цієї Інструкції ознаками наркотичного чи іншого спянінням є, в тому числі, звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло.

Таким чином, вважаю, що вина ОСОБА_1 доведена в судовому засіданні і його дії необхідно кваліфікувати за ч.1 ст. 130 КУпАП, так як він керував транспортним засобом та відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного чи іншого сп'яніння.

В протоколі про адміністративне правопорушення дії останнього кваліфіковано за ч.2 ст.130 КУпАП.

Між тим, відповідно до ст. 35 КУпАП повторним правопорушення вважається вчинення протягом року однорідного правопорушення, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню.

Однак матеріали справи не містять доказів вчинення ОСОБА_1 будь-якого правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП протягом року за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, у звязку з чим його дії слід кваліфікувати саме за частиною першої цієї статті.

При накладенні стягнення, у відповідності до ст. 33 КУпАП, враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що помякшують та обтяжують відповідальність.

ОСОБА_1 працює, раніше до адміністративної відповідальності не притягувався.

Обставин що помякшують та обтяжують відповідальність не вбачається.

Враховуючи вказані обставини вважаю, що з метою виховання порушника і запобіганню вчинення ним нових порушень його необхідно піддати адміністративному стягненню передбаченому законом у виді штрафу на користь держави з позбавленням права керування транспортними засобами.

Керуючись ст.ст.283-285 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

ОСОБА_1 визнати винним у скоєнні правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП і піддати його адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь спеціального фонду Державного бюджету 352 гривні 40 копійок судового бору.

Відповідно до ч.1 ст.307 КУпАП штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через пятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через пятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Сумської області через Буринський районний суд протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя В.М.Куцан