Номер провадження: 33/785/822/18
Номер справи місцевого суду: 522/5081/18
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Котелевський Р. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді палати з розгляду кримінальних справ - Котелевського Р.І.

за участю:

секретаря судового засідання - Стоянової Л.І.

захисника - ОСОБА_3

особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 21.05.2018 року, -

встановив:

оскаржуваною постановою судді районного суду,

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 (один) рік, та стягнуто судовий збір у сумі 352,40 грн.

Відповідно до оскаржуваної постанови, ОСОБА_4 визнаний винним за те, що він, 17.03.2018 року, о 0050 год., по вул. Базарній, 59 в м. Одесі керував автомобілем НОМЕР_1, в порушення п. 2.5. ПДР України, з ознаками алкогольного сп'яніння (нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота), від проходження огляду на стан сп'яніння у встановленому законом порядку, водій відмовився в присутності двох свідків, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою судді районного суду ОСОБА_4. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову та надіслати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Перед початком апеляційного розгляду апелянт змінив вимоги скарги, просив скасувати постанову судді районного суду та ухвалити нову, якою закрити провадження на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, в зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_4 зазначає, що в суді першої інстанції судове засідання 21 травня 2018 року, не відбулося, оскільки в при значений день від секретаря отримав копію оскаржуваної постанови. Апелянт зазначає, що на місці зупинки він не відмовлявся пройти огляд на стан алкогольного сп'яніння та, більш того, пройшов його за допомогою газоаналізатора «Драгер», який показав відсутність у нього стану алкогольного сп'яніння. Після отримання висновку огляду на місці зупинки за допомогою газоаналізатора, який зафіксував той факт, що він не перебував в стані алкогольного сп'яніння, інспектор запропонував йому написати пояснення, що він відмовляється від проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння та склав відповідний протокол, копію якого було вручене ОСОБА_4 Проходження його огляду на стан алкогольного сп'яніння в медичному закладі йому не пропонували. Апелянт стверджує, що протокол було складено за відсутністю свідків, що підтверджується змістом протоколу про адміністративне правопорушення.

Заслухавши пояснення ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; допитавши свідка ОСОБА_5; вивчивши матеріали адміністративної справи та долучені до неї докази; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, але не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з'ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ст.ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Розглядаючи справу, апеляційний суд приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою, оскільки ухвалена з недотриманням вимог діючого КУпАП, за результатами неповного дослідження доказів, та без врахування положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.

Так, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997 року.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право на справедливий і публічний розгляд справи.

Прецедентна практика ЄСПЛ, застосовуючи критерій суворості покарання за вчинення адміністративного правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, відносить адміністративні правопорушення до кримінально-правової сфери з усіма гарантіями статті 6 Конвенції.

Разом з цим, і інші адміністративні правопорушення можуть підпадати під сферу дії кримінально-правового аспекту статті 6 Конвенції. Зокрема це порушення правил дорожнього руху (позбавлення права управління - Рішення ЄСПЛ «Лутц проти Німеччини» від 25.08.1987 року; Рішення ЄСПЛ «Маліге (Malige) проти Франції» від 23.09.1998 року).

ЄСПЛ дійшов висновку, що стаття 6 Конвенції не може застосовуватися з точки зору «кримінального обвинувачення» до такої міри покарання як негайне позбавлення посвідчення водія (Комюніке Секретаря Європейського Суду з прав людини стосовно рішення у справі «Ескубе проти Бельгії»).

Отже, ЄСПЛ вирішуючи питання застосування ст. 6 Конвенції не ставить в залежність виведення з під юрисдикції кримінальних судів певних видів правопорушень віднесених до юрисдикції інших органів, посадових осіб.

Виходить, що у справах про адміністративні правопорушення на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, - особа, щодо якої розглядається справа та потерпілий, додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.

Оскаржуваною постановою ОСОБА_4 визнаний винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 гривень з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 (один) рік, але таке рішення не можна визнавати законним та обґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.ст. 23, 33 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених КУпАП України та іншими законами України.

З оскаржуваної постанови убачається, що призначивши адміністративне стягнення ОСОБА_4 у виді штрафу, суддя не дотримався вимог закону та призначив стягнення, яке не відповідає вимогам ст.ст. 23, 33 КУпАП. Так, визначаючи стягнення у виді штрафу, суддя районного суду не врахував, що у відповідності до вимог ст. 27 КУпАП, стягнення у виді штрафу призначається не у твердій сумі, а у ставках неоподаткованого мінімуму доходів громадян, установленого законодавством України на момент постановлення рішення.

Санкцією ч.1 ст.130 КУпАП, за якою ОСОБА_4 визнано винним оскаржуваною постановою, регламентовано, що таке правопорушення тягне за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі 600 (шестисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Отже санкцією зазначеної норми закону стягнення визначене у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян, у зв'язку з чим таким чином і мало бути призначене стягнення особі, яка притягнута до відповідальності з вказанням еквіваленту цих мінімумів у грошовій сумі.

Відповідно до п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 (сімнадцяти) гривень.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що суддя районного суду при ухвалені рішення не дотримався вимог ст.ст. 27, 33, 283 КУпАП, оскільки стягнення накладене за адміністративне за ч.1 ст.130 КУпАП визначено не у виді, встановленому цим Кодексом. Зазначене є однією з підстав для визнання постанови судді районного суду необґрунтованою та такою, що суперечить вимогам закону.

Вирішуючи питання про обґрунтованість оскаржуваної постанови в частині наявності в діях ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, апеляційний суд приходить до висновку, що постанова прийнята з недотриманням вимог КУпАП, зокрема в зв'язку з неповнотою дослідження доказів та невірною їх оцінкою.

Так, в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_4 пояснив, що він працює таксистом, та у зазначені в протоколі час та місці, здійснюючи перевезення пасажира, був зупинений нарядом поліції за те, що здійснюючи поворот не включив сигнал повороту. Після зупинки, на вимогу поліцейських він пройшов тест на алкогольне сп'яніння за допомогою газоаналізатора «Драгер», результати якого показали відсутність у нього алкогольного сп'яніння. Пройти огляд у медичному закладі поліцейські йому не пропонували. Отримавши негативний висновок газоаналізатора, поліцейський склав протокол без присутності свідків, що підтверджується змістом протоколу в якому відсутні записи щодо свідків, та в категоричній формі змусив його написати пояснення про відмову в проведенні медичного огляду, запевнивши, що протокол не потягне за собою будь-яких негативних наслідків для нього. Враховуючи, що складання спілкування з працівниками поліції відбувалося близько першої години ночі, а в його автомобілі перебував пасажир, якого необхідно було доставити за місцем замовлення, він був вимушений підписати протокол. При цьому, свідком подій, які відбувалися на місці зупинки була пасажир його автомобіля, раніше йому не знайома громадянка ОСОБА_5

Пояснення ОСОБА_4 щодо обставин зупинки, спілкування з працівниками поліції, складання протоколу та відсутності свідків на місці події та під час складання протоколу, фактично були підтверджені свідком ОСОБА_5, яка була допитана апеляційним судом. Обставин, які б викликали сумніви в правдивості показань свідка апеляційним судом не встановлено.

Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №443867 від 17 березня 2018 року відносно ОСОБА_4, в ньому відсутні відомості щодо присутності при його складанні свідків (а.с. 3).

Разом з цим, до матеріалів справи про адміністративне правопорушення долучені пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_7, відповідно до яких вони були присутні при складанні протоколу відносно ОСОБА_4 та в їх присутності останній відмовився від проведення медичного огляду на стан алкогольного сп'яніння (а.с. 4,5).

З метою перевірки показань ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_5, апеляційний суд вживав заходів щодо виклику з метою допиту свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також інспектора поліції ОСОБА_8, який складав протокол про адміністративне правопорушення.

Разом з цим, допитати зазначених свідків в суді апеляційної інстанції не виявилося можливим, оскільки інспектор поліції в судове засідання не з'явився, а свідки на неодноразові виклики до суду за зазначеними в поясненнях вказаних осіб адресами, в суд не з'явилися, а на адресу суду надійшли зворотні поштові повідомлення про повернення судових повісток в зв'язку із закінченням їх строку зберігання.

Крім того, з метою виклику свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, апеляційним судом вживалися заходи щодо повідомлення свідків шляхом телефонограм та СМС-повідомлень, однак зазначені в поясненнях номер телефону свідка ОСОБА_9 (НОМЕР_2) - не є дійсним, а номер телефону свідка ОСОБА_6 (НОМЕР_3) - є некоректним, оскільки в ньому відсутня одна цифра.

Більш того, на листи апеляційного суду на адресу начальника Управління патрульної поліції в Одеській області ДПП НП України від 17.07.2018 року, 01.08.2018 року, 21.08.2018 року, 03.09.2018 року, з вимогою сприяння у встановлені місця знаходження та зобов'язання прибуття до апеляційного суду свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також інспектора поліції ОСОБА_8, правоохоронний орган жодного разу відповіді не надав, а свідки та інспектор в суд не з'явилися.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що судом, з метою перевірки показань ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_5, були вжиті всі необхідні та можливі заходи щодо допиту інспектора поліції, який складав протокол, а також свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7

З урахуванням наведеного, пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які долучені до матеріалів справи, апеляційний суд визнає недопустимими доказами, з підстав відсутності в протоколі про адміністративне правопорушення даних щодо цих свідків, а також оскільки пояснення свідків не були перевірені судом під час судового розгляду, що суперечить принципу безпосередності.

Вирішуючи питання щодо належності, допустимості та достатності доказів на підтвердження вини ОСОБА_4 у вчиненні адміністративного правопорушення, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За вище викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не доводять вину ОСОБА_4 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки доводи ОСОБА_4 про порушення процедури складання протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема відсутності свідків при складанні протоколу, не спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому факт перебування ОСОБА_4 з ознаками алкогольного сп'яніння під час керування автомобілем та його відмова від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння, у передбаченому законом порядку встановлені не були.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність прийнятого суддею районного суду рішення про визнання ОСОБА_4 винним в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких умов, апеляційний суд вважає за необхідне оскаржувану постанову судді районного суду скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_4 закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Керуючись ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.62 Конституції України, ст.ст. 247, 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 21.05.2018 року, якою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, визнаний винним та притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП - скасувати, а провадження по справі - закрити, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду

Одеської області Р.І. Котелевський