Справа № 175/3158/18
Провадження № 3/175/1307/18
Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року смт. Слобожанське

Суддя Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області Озерянська Ж.М., розглянувши матеріал, що надійшов із Сектору Дніпропетровського відділу поліції ГУНП у Дніпропетровській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, не працюючого,

за ст. 122 ч. 4 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

встановив:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БД№182542 від 30 липня 2018 року, водій ОСОБА_1 30 липня 2018 року близько о 16 год. 35 хв. на перехресті Донецького шосе та а/ш М-04 в Дніпровському районі Дніпропетровської області, керуючи автомобілем НОМЕР_1, рухаючись другорядною дорогою на вищевказаному перехресті не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 ПДР України, та не надав перевагу в русі транспортному засобу «MITSUBISHI» номерний знак 4682 (на синьому фоні), під керуванням водія ОСОБА_2, що рухався по головній дорозі, в результаті чого останній був вимушений різко зменшувати швидкість аж до зупинки для уникнення ДТП. ОСОБА_1 не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», чим скоїв аварійну обстановку, а тому порушив ч. 4 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_1 свою вину у вчиненні зазначеного правопорушення не визнав та пояснив, що рухався по смузі для розгону на якій відсутній дорожній знак 2.1 ПДР України, тому не створював жодних аварійних ситуацій для інших учасників дорожнього руху.

Ознайомившись з матеріалами справи, суд приходить до висновку, що дана адміністративна справа підлягає закриттю за відсутністю складу правопорушення в діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по наступним підставам.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 122 КУпАП настає лише в разі порушення водієм транспортного засобу правил дорожнього руху, що спричинило створення аварійної обстановки.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії БД№182542 від 30 липня 2018 року за ч. 4 ст. 122 КУпАП ОСОБА_1 ставиться у провину порушення п.п. 2.3«д», 16.11 Правил дорожнього руху України, зокрема те, що останній керуючи автомобілем НОМЕР_1, не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 ПДР України, чим спричинив аварійну обстановку оперативному автомобілю патрульної поліції, під керуванням водія ОСОБА_2

Зазначений протокол про адміністративне правопорушення було складено тим же інспектором роти №3 батальйону №4 УПП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2, під керуванням якого знаходився оперативний транспортний засіб «MITSUBISHI» номерний знак 4682 (на синьому фоні), в момент коли останньому було спричинено аварійну обстановку водієм ОСОБА_1 Тобто поліцейський ОСОБА_2, фактично будучи безпосереднім учасником обставин викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, поєднав в собі два процесуальних статуси, коли склав даний протокол та одночасно був водієм-учасником подій, які були викладені ним в протоколі як уповноваженою посадовою особою на складання протоколу.

Слід вважати такі дії недопустимими, оскільки уповноважена посадова особа повинна бути неупередженою під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, що забезпечує в свою чергу об'єктивність при прийнятті такою особою рішень процесуального характеру та досягнення завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення, передбачених ст. 245 КУпАП, зокрема своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Інспектор роти №3 батальйону №4 УПП в Дніпропетровській області ДПП НП України ОСОБА_2 повинен був самоусунутись (відвестись) від складання протоколу, оскільки, таким чином останній порушив засаду рівності сторін основоположного принципу права, дотримання якого в свою чергу забезпечує право на захист особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Це не відповідало гарантіям справедливого суду, закріпленим у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява № 17748/91 п. 38.

Принцип рівності був неодноразово застосований ЄСПЛ і у справах щодо України. Наприклад, у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява № 7460/03), рішення від 15 травня 2008 р. ЄСПЛ нагадав, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом (див., серед інших рішень та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), [GC], заява № 39594/98, п. 72, ECHR 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy) від 28 серпня 1991 року, серія A № 208-B, п. 33; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy) від 12 жовтня 1992 року, серія A № 245-C, п. 26; та «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), заява № 54698/00, п. 28, від 8 червня 2006 року).

Докази отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та Законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України повинні бути визнані недопустимими.

В таких умовах ОСОБА_1 не може бути притягнутий до адміністративної відповідальності, оскільки зібрані в рамках даної справи докази були добуті недопустимим шляхом, а саме не уповноваженою посадовою особою, а тому ці докази не можуть бути використані та на них не може посилатися суд при винесенні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgment of 2 September 1998. Reports. 1998 VI. представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення, і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу. Тобто, Європейський суд з прав людини фактично визнав застосування гарантій ст. 6 Конвенції на адміністративні правопорушення, а не тільки кримінальні.

В світлі даної ситуації, слід вважати, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП, оскільки суд вправі обґрунтовувати свої висновки про винуватість лише доказами, що випливають із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Згідно ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Отже, враховуючи, що згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, суд, оцінивши наявні в даній адміністративній справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, приходить до висновку про відсутність поставленого у вину посадовою особою патрульної поліції в діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП, відповідальність за яке встановлюється за порушення водієм транспортного засобу правил дорожнього руху, що спричинило створення аварійної обстановки, у зв'язку з чим справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КупАП, за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вищенаведене, на підставі п. 1 ст. 247, ст. 248, 249, 251, 252, 283-285, 287, 289, 294 КпАП України, суддя

постановив:

Провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 про адміністративне правопорушення за ч. 4 ст. 122 КУпАП закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, в звязку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником у випадках, передбачених частиною пятою статті 7 КУпАП, протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Озерянська Ж.М.