Номер провадження: 33/785/1057/18
Номер справи місцевого суду: 522/8449/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Котелевський Р. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Котелевського Р.І.

за участю:

секретаря судового засідання - Стоянової Л.І.

захисника - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2 в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2018 року та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, -

встановив:

оскаржуваною постановою судді районного суду,

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 (один) рік, та стягнуто судовий збір у сумі 352,40 грн.

Відповідно до оскаржуваної постанови, ОСОБА_3 притягнутий до адміністративної відповідальності за те, що він, 06 травня 2018 року, о 0448 год., в м. Одесі, по вул. Генуезька, 24а, керував автомобілем НОМЕР_1, в стані алкогольного спяніння. Огляд проводився із застосуванням газоаналізатора «Драгер 6810» в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.130 КУпАП.

Не погоджуючись з рішенням судді районного суду захисник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що ОСОБА_3 не керував автомобілем, в тому числі і в стані алкогольного спяніння, а його огляд на стан спяніння проведений із застосуванням не дозволеним до застосування на території України приладом «Драгер 6810», який не пройшов встановлену законом повірку та калібрування. Апелянт просить скасувати постанову судді районного суду та постановити нову, якою закрити провадження по справі в звязку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення. Крім того, апелянтом подано клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження постанови районного суду, яке мотивоване тим, що в суді першої інстанції під час розгляду справи щодо ОСОБА_3, останній присутнім не був, копія постанови йому не вручена, а про її існування ОСОБА_3 дізнався 06.07.2018 року після ознайомлення його захисником з матеріалами справи.

Судовий розгляд в апеляційному суді проведено за відсутністю ОСОБА_3, але у присутності його захисника, у звязку з чим апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, судом були створені всі умови для реалізації права особи на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги те, що ОСОБА_3, будучи повідомленим про дату та час розгляду скарги в апеляційному суді, не зявився, суд оцінює таку його поведінку, як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обовязок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобовязана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки.

Заслухавши пояснення захисника, який підтримав клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження та апеляційну скаргу і просив їх задовольнити; вивчивши матеріали адміністративної справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Положеннями ст. 294 КУпАП регламентовано, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, або якщо відмовлено у його поновленні.

Перевіривши доводи заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що доводи заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження підтверджуються матеріалами справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до змісту оскаржуваної постанови судді районного суду, 26.06.2018 року ОСОБА_3 не був присутнім в судовому засіданні суду першої інстанції (а.с.14-15). Копія оскаржуваного рішення ОСОБА_3 судом не надсилалася.

Матеріали судової справи містять заяву та розписку захисника ОСОБА_3 ОСОБА_2 про отримання ним копії оскаржуваного рішення 06.07.2018 року, а апеляційна скарга подана 10.07.2018 року (а.с. 16 53).

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що справа в суді першої інстанції розглянута за відсутністю ОСОБА_3, після ухвалення оскаржуваної постанови, районний суд не надіслав останньому копію постанови, а про її існування він дізнався за власною ініціативою, після того, як його захисник звернувся до районного суду 06.07.2018 року, а 10.07.2018 року була подана апеляційна скарга.

За таких підстав, враховуючи встановлений факт недотримання районним судом вимог закону щодо повідомлення ОСОБА_3 про результати розгляду справи, приймаючи до уваги, що після встановлення факту існування оскаржуваної постанови, захисник невідкладно, в межах строків, передбачених ст.294 КУпАП України звернувся з апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, доводи якого заслуговують на увагу, з метою забезпечення права доступу особи до суду, на виконання положень ст. 55 Конституції України, ст.ст. ст.ст. 3, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, апеляційний суд вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обовязків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, але не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно зясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283,284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ст.ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши захисника, дослідивши докази, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість апеляційної скарги, оскільки постанова суду є необґрунтованою та постановлена з недотриманням вимог діючого КУпАП, за результатами неповного дослідження доказів та без врахування положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.

Так, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_6 України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997 року.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право на справедливий і публічний розгляд справи.

Прецедентна практика ЄСПЛ, застосовуючи критерій суворості покарання за вчинення адміністративного правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, відносить адміністративні правопорушення до кримінально-правової сфери з усіма гарантіями статті 6 Конвенції.

Разом з цим, і інші адміністративні правопорушення можуть підпадати під сферу дії кримінально-правового аспекту статті 6 Конвенції. Зокрема це порушення правил дорожнього руху (позбавлення права управління - Рішення ЄСПЛ «Лутц проти Німеччини» від 25.08.1987 року; Рішення ЄСПЛ «Маліге (Malige) проти Франції» від 23.09.1998 року).

ЄСПЛ дійшов висновку, що стаття 6 Конвенції не може застосовуватися з точки зору «кримінального обвинувачення» до такої міри покарання як негайне позбавлення посвідчення водія (Комюніке Секретаря Європейського Суду з прав людини стосовно рішення у справі «Ескубе проти Бельгії»).

Отже, ЄСПЛ вирішуючи питання застосування ст. 6 Конвенції не ставить в залежність виведення з під юрисдикції кримінальних судів певних видів правопорушень віднесених до юрисдикції інших органів, посадових осіб.

Виходить, що у справах про адміністративні правопорушення на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, - особа, щодо якої розглядається справа та потерпілий, додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.

Судді районного суду слід було керуватися в тому числі й Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини, але вимоги КУпАП та практики ЄС при розгляді справи в районному суді не були виконані, внаслідок чого поза увагою судді залишилися обставини, які мали суттєве значення для правильного вирішення даної справи.

Відповідно до оскаржуваного судового рішення ОСОБА_3 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 гривень з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 (один) рік, але таке рішення судді районного суду не можна визнавати законним та обґрунтованими, з огляду на таке.

Стаття 130 КУпАП містить шість частин, диспозиції яких передбачають адміністративну відповідальність за різні за своєю обєктивною стороною дії водія транспортного засобу. Разом з цим, суддя районного суду в резолютивній частині постанови не зазначив за якою саме частиною статті 130 КУпАП він визнав винним ОСОБА_3, що є неприпустимим та є підставою для безумовного скасування рішення.

Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 23, 33 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених КУпАП України та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника ступінь його вини майновий стан, обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність.

З оскаржуваної постанови убачається, що призначивши адміністративне стягнення ОСОБА_3 у виді штрафу, суддя не дотримався вимог закону та призначив стягнення, яке не відповідає вимогам ст.ст. 23, 33 КУпАП, оскільки визначаючи розмір штрафу не врахував, що відповідно вимог ст. 27 КУпАП, покарання у виді штрафу призначається не у твердій сумі, а у ставках неоподаткованого мінімуму доходів громадян, установленого законодавством України на момент постановлення рішення.

Санкцією ч.1 ст.130 КУпАП, за якою було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3, регламентовано, що таке правопорушення тягне за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі 600 (шестисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 10200 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб накладення штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Отже санкцією зазначеної норми закону стягнення визначене у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян, у звязку з чим таким чином і мало бути призначене стягнення особі, яка притягнута до відповідальності з вказанням еквіваленту цих мінімумів у грошовій сумі.

Відповідно до п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 (сімнадцяти) гривень.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що суддею районного суду при ухвалені рішення були порушені вимоги ст.ст. 27, 33, 283 КУпАП, зокрема суддя районного суду в резолютивній частині постанови не кваліфікував дії правопорушника за конкретною статтею закону та наклав стягнення не у межах та виді, встановлених цим Кодексом, що є підставою для визнання постанови судді районного суду незаконною.

Що стосується доводів апеляційної скарги про відсутність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП за якою складено протокол, апеляційним судом встановлено таке.

Під час розгляду справи в районному суді, поза увагою судді залишився той факт, що під керуванням транспортним засобом слід розуміти виконання особою функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Для притягнення до відповідальності за ст.130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані спяніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

З пояснень ОСОБА_3, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення убачається, що під час складання протоколу він заперечував факт керування транспортним засобом, про що він повідомив поліцейським в присутності свідків, зазначених в протоколі. Будь-яких інших доказів, які б підтверджували факт керування ОСОБА_3 транспортним засобом за обставин, викладених в протоколі та його зупинки, матеріали справи не містять.

Крім того, матеріли справи про адміністративне правопорушення не містять доказів, що після складання протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_3 відсторонявся від керування транспортним засобом, та автомобіль вилучався у ОСОБА_3, або керування передавалося іншій особі.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 7 ст. 266 КУпАП, особи, які керують транспортними засобами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного спяніння підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами. У разі відсторонення особи від керування транспортним засобом, можливість керування цим транспортним засобом надається уповноваженій нею особі, яка має посвідчення водія відповідної категорії та може бути допущена до керування транспортним засобом.

Матеріали справи не містять відомостей, що ОСОБА_3 був відсторонений від керування транспортним засобом, а тому встановлений факт не відсторонення ОСОБА_3 працівниками поліції від керування транспортним засобом не спростовує тверджень апелянта про те, що ОСОБА_3 автомобілем в стані алкогольного спяніння, або з ознаками такого спяніння не керував.

Долучений до матеріалів СД-диск з відеозаписами з нагрудної камери/відеореєстратора поліцейського, був відтворений в судовому засіданні та встановлено, що на ньому відсутні будь-які відеозаписи, які б могли підтвердити відомості викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, зокрема щодо фату зупинки поліцейськими транспортного засобу під керуванням ОСОБА_3, проведення медичного огляду та складання протоколу.

Встановлений факт відсутності відеозапису на СД-диску суперечить вимогам ст.ст. 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію», наказу Департаменту патрульної поліції НПУ від 03.02.2016 року №100, яким затверджено Інструкцію «Про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ відеозаписів з них» та наказу Департаменту патрульної поліції НПУ від 24.11.2015 року № 14/1 «Про порядок зберігання, використання відеозапису та відео реєстраторів патрульних» регламентований порядок використання нагрудних камер поліцейських. За таких умов долучений до справи СД-диск не є доказом по справі.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні достатні докази на підтвердження факту керування ОСОБА_3 транспортним засобом та його зупинки працівниками поліції, а тому, з урахуванням положень п.2.9 Правил дорожнього руху України, відсутні підстави вважати, що останній є субєктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Вирішуючи питання щодо належності, допустимості та достатності доказів на підтвердження факту перебування ОСОБА_3 в стані алкогольного спяніння, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) та «ОСОБА_5 проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Дослідивши докази на підтвердження встановлення факту перебування ОСОБА_3 в стані алкогольного спяніння на час огляду за допомогою спеціального технічного пристрою, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність допустимих доказів на підтвердження цього факту.

Так, порядок проходження огляду на стан спяніння встановлений ст.266 КУпАП, а також затвердженою спільним Наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерством охорони здоровя України №1452/735 від 09.11.2015 року Інструкцією «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (далі - Інструкція). Інструкцією передбачено, що огляду на стан спяніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані спяніння згідно з ознаками такого стану. Огляд проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом, або, у разі відмови водія пройти огляд на місці, лікарем закладу охорони здоровя.

Відповідно до пунктів 3, 4, 5 Розділу ІІ Інструкції, поліцейськими при огляді на стан спяніння використовуються спеціальні технічні засоби, які мають, зокрема, сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки з дотриманням інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу та фіксацією результатів на паперових та електронних носіях. Перед проведенням огляду на стан спяніння поліцейський інформує особу, яка підлягає огляду на стан спяніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу та на її вимогу надає сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки.

Проте, при проведенні працівниками поліції огляду на стан алкогольного спяніння ОСОБА_3 та складання за його результатами протоколу про адміністративне правопорушення, не були враховані наведені вимоги, що в свою чергу залишилось поза увагою місцевого суду.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення, зокрема з акту огляду на стан алкогольного спяніння з використанням спеціальних технічних засобів, вбачається, що огляд ОСОБА_3 на стан алкогольного спяніння було проведено працівниками поліції за допомогою спеціального технічного засобу газоаналізатора «Drager Alcotest 6810». Разом з цим, зазначений акт не містить дати його складання, а також інформації щодо серії та номеру газоаналізатора «Drager Alcotest 6810», який використовувався працівниками поліції під час проведення огляду (а.с. 4).

Крім того, чек газоаналізатора «Drager Alcotest 6810», долучений до матеріалів справи практично не читається через його низьку якість, зокрема він не містить інформації щодо серії та номеру газоаналізатора, який використовувався працівниками поліції, в який день та час доби відбулось його застосування, за яких температурних умов, дати останньої повірки приладу, що не дозволяє суду дійти до висновку про те, що огляд на стан спяніння було проведено у відповідності до вимог закону (а.с.3).

Разом з цим, захисником в судовому засіданні було надано оригінал другого примірника чеку газоаналізатора «Drager Alcotest 6810» №ARCE-5012, який був виданий ОСОБА_3 на місці проведення огляду на стан спяніння 06.05.2018 року. Відповідно до даних, які містяться у чеку, останнє калібрування вказаного технічного приладу відбулося 10.07.2017 року. Світлокопія вказано чеку, яка долучена до апеляційної скарги захисника відповідає оригіналу другого примірника чеку газоаналізатора, наданого на огляду апеляційного суду (а.с.30).

Згідно положень статті 1 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 05.06.2014 №1314-VII, якою визначено основні терміни, що вживаються у даному Законі, зокрема:

- калібрування ? це сукупність операцій, за допомогою яких за заданих умов на першому етапі встановлюється співвідношення між значеннями величини, що забезпечуються еталонами з притаманними їм невизначеностями вимірювань, та відповідними показами з пов'язаними з ними невизначеностями вимірювань, а на другому етапі ця інформація використовується для встановлення співвідношення для отримання результату вимірювання з показу (п.10 ч.1 ст.1);

- повірка засобів вимірювальної техніки ? це сукупність операцій, що включає перевірку та маркування та/або видачу документа про повірку засобу вимірювальної техніки, які встановлюють і підтверджують, що зазначений засіб відповідає встановленим вимогам (п.18 ч.1 ст.1).

Відповідно до Інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу «Drager» Alcotest 6810» інтервал технічного обслуговування приладу становить 6 (шість) місяців.

Про необхідність кожні 6 (шість) місяців проводити калібрування газоаналізатора «Drager» Alcotest 6810» йдеться також і у відповіді Українського медичного центру сертифікації на запит т.в.о начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України ОСОБА_7 від 18.01.2018 року Вих.№45.

За таких обставин апеляційний суд вважає безпідставними посилання суду першої інстанції, як на доказ, на ОСОБА_1 огляду водія ОСОБА_3 на стан алкогольного спяніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с.4), як на доказ перебування останнього в стані алкогольного спяніння, оскільки зазначений акт огляду був складений на підставі роздруківки з газоаналізатора «Drager» Alcotest 6810» №ARCE-5012 (а.с.3), якою встановлювався факт перебування водія в стані алкогольного спяніння, тобто є похідним доказом, а тому вказаний ОСОБА_1 огляду ОСОБА_3 також не відповідає критерію допустимості.

З урахуванням встановлених обставин, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_1 щодо встановлення стану алкогольного спяніння за допомогою газоаналізатора «Drager Alcotest 6810» №ARCE-5012, є недопустими доказом, оскільки огляд на стан алкогольного спяніння ОСОБА_3, 06 травня 2018 року, було проведено за допомогою газоаналізатора, який проходив останнє калібрування 10.07.2017 року, тобто більше ніж шість місяців до його використання по даній справі, що у відповідності до вимог Інструкції з експлуатації газоаналізатора «Drager Alcotest 6810», свідчить про недотримання умов його використання. За таких обставин результати огляду на стан спяніння апеляційний суд визнає недопустими доказом.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення відомості про те, що ОСОБА_3 керував транспортним засобом в стані алкогольного спяніння, був зупинений працівниками поліції під час керування, або патрульні поліцейські були свідками факту керування ОСОБА_3 транспортним засобом, не підтверджуються доказами, які містяться в матеріалах справи.

З урахуванням того, що обовязок проходження огляду на стан алкогольного спяніння на вимогу працівника поліції покладається саме на водія, як особу, що керує транспортним засобом, а під час апеляційного перегляду рішення судді районного суду не було встановлено достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту керування ОСОБА_3, а також враховуючи той факт, що проведення медичного огляду на стан алкогольного спяніння було здійснено за допомогою газоаналізатора «Drager Alcotest 6810» №ARCE-5012, який не пройшов калібрування відповідно до положень Інструкції з експлуатації газоаналізатора «Drager Alcotest 6810», апеляційний констатує про недоведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність прийнятого суддею районного суду рішення про визнання ОСОБА_3 винним в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження по справі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин постанова судді районного суду підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі, відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -

постановив:

Клопотання захисника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2018 року задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2018 року, якою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнаний винним та притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Копію постанови вручити захиснику ОСОБА_2 та направити особі, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_6