АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВA
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва Ященко М.А., за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності -ОСОБА_2, захисника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3, в інтересах ОСОБА_2, на постанову судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шестисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 (десять тисяч двісті) гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) гривень 40 копійок.

Згідно постанови, ОСОБА_2 23 квітня 2018 року о 21 год. 32 хв. по проспекту Науки, 4, в м. Києві керував автомобілем «Ауді» д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп'яніння (запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, поведінка, що не відповідає обстановці). Від проходження огляду на стан сп'яніння відмовився у встановленому законом порядку, чим порушив п.2.5 ПДР України, тобто здійснив дії, передбачені ч.1 ст.130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою судді, захисник ОСОБА_3, в інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2018 року та постановити нову постанову, якою провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП закрити за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник стверджує, що дане судове рішення винесене з грубим порушенням норм процесуального права та невірно застосовано матеріальні норми, що потягло за собою однобічне та не повне з'ясування судом усіх фактичних обставин справ, їх не дослідження та не надання їм належної оцінки, при цьому суд лише формально підійшов до встановлення обставин справи, наслідком чого є винесення необгрунтованого та незаконного рішення.

Як зазначає апелянт, суддя всебічно вивчивши матеріали справи встановив той факт, що «Протокол складений відносно ОСОБА_2 не за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, а за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння..»,про що зазначив в мотивувальній частині постанови, однак не врахував ту обставину, що в судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_4, який пояснив, що за кермом автомобіля перебував він, а не ОСОБА_2

На думку сторони захисту, очевидним є те, що працівники патрульної поліції склали протокол про адміністративне правопорушення на особу, яка не керувала транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння, а лише підійшла до належного їй автомобіля і відповідно відмовилась від проходження обстеження на алкогольне сп'яніння.

Захисник, посилаючись на норми постанови Кабінету Міністрів України №1103 від 17.12.2008 року «Про затвердження Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», та норми інструкції затвердженої спільними Наказами Міністерства Внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров'я України № 1452/735 від 09.11.2015 року «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», стверджує, що відповідальність настає лише за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного чи будь-якого іншого сп'яніння, а не за відмову від проходження обстеження на сп'яніння без підтвердження факту керування транспортним засобом.

Крім того, захисник посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини «Магіле проти Франції» від 23.09 1998 року, п. 24 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року за № 14, узагальнення Верховного суду України від 11 січня 2008 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративне правопорушення&q?не;, вказує, що суд першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення обмежився лише документами, складеними працівниками поліції, підійшовши формально до розгляду справи по суті. При розгляді справи, суд проігнорував ті обставини, що ОСОБА_2 не визнавав своєї вини, про що зазначив в протоколі і суді, надаючи показання, що він за кермом не перебував, взагалі не взяв до уваги показання свідка який пояснив, що за кермом автомобіля перебував він, а не ОСОБА_2

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_3, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заслухавши пояснення свідка ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи та викладені в апеляційній скарзі доводи, вважаю, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Положеннями статей 251 та 252 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Згідно оскаржуваної постанови, ОСОБА_2 23 квітня 2018 року о 21 год. 32 хв. по проспекту Науки, 4, в м. Києві керував автомобілем «Ауді» д.н.з. НОМЕР_1, з ознаками алкогольного сп'яніння (запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, поведінка, що не відповідає обстановці). Від проходження огляду на стан сп'яніння відмовився у встановленому законом порядку, чим порушив п.2.5 ПДР України, тобто здійснив дії, передбачені ч.1 ст.130 КУпАП.

Вивченням матеріалів справи про адміністративне правопорушення встановлено, що суддя, діючи у відповідності до вимог ст. 245, 252, 280, 283 КУпАП, всебічно, повно та об'єктивно дослідив обставини вчиненого адміністративного правопорушення, обґрунтовано і вмотивовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_2 у порушенні п. 2.5 Правил дорожнього руху - відмові від проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння, у встановленому законом порядку, та на законних підставах притягнув його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

При цьому суддя, обгрунтовуючи винуватість ОСОБА_2 у порушенні правил дорожнього руху - відмові від проходження, відповідно до встановленого прядку, огляду на стан алкогольного сп'яніння, послався на наявні у справі докази, а саме: дані протоколу про адміністративні правопорушення, який відповідає вимогам ст.256 КУпАП, пояснення свідків ОСОБА_5. та ОСОБА_6, які підтвердили факт відмови ОСОБА_2 від проходження, огляду на стан алкогольного сп'яніння (а.с.2).

Крім того, Управлінням патрульної поліції у м. Києві надано відеозапис із нагрудної камери поліцейського, на якій зафіксовані події 23 квітня 2018 року при складанні протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 426991 щодо ОСОБА_2 (а.с. 3).

Під час перегляду вказаного вище відеозапису у суді апеляційної інстанції, відмова ОСОБА_2 в присутності свідків від проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння знайшла повне підтвердження.

Доводи апеляційної скарги про те, що працівники патрульної поліції склали протокол про адміністративне правопорушення на особу, яка не керувала транспортним засобом з ознаками алкогольного сп'яніння, а лише підійшла до належного їй автомобіля і відповідно, відмовилась від проходження обстеження на алкогольне сп'яніння, є необґрунтованими, оскільки із наданого відеозапису не вбачається, що керувала автомобілем інша особа, і сам ОСОБА_2 нічого про це не казав працівникам поліції.

Як вбачається із зазначеного відеозапису, ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння, при цьому не вказував того, що керував автомобілем не він, а інша особа.

Крім того, ОСОБА_2 не оскаржував у встановленому законом порядку і постанови щодо порушення ним ч. 1 ст. 122 КУпАП, з тих підстав, що керував автомобілем не він.

За наведеного, посилання в апеляційній скарзі на те, що за кермом ОСОБА_2 не перебував, є безпідставними, як і пояснення свідка ОСОБА_4, який пояснив в суді апеляційної інстанції про те, що він користувався автомобілем належним ОСОБА_2, а потім, припаркувавши його в місці, де він був виявлений працівниками поліції, передав ключі від автомобіля ОСОБА_2 та поїхав за своїми справами, присутнім при складанні протоколу щодо ОСОБА_2 він не був. Ці пояснення свідка суддя оцінює як намагання допомогти правопорушнику уникнути відповідальності за порушення правил дорожнього руху, так як даний свідок перебуває у дружніх стосунках з ОСОБА_2, про що сам повідомив.

Отже, доводи апелянта про те, що суддя неправильно з'ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив, не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та обставинам, формально підійшов до вивчення обставин справи, є необґрунтованими, оскільки суддя суду першої інстанції у відповідності до вимог закону з'ясував всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надав належну оцінку доказам, і його висновки грунтується на всебічному, повному та об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку ОСОБА_2 не керував транспортним засобом особами при відмові від проходження обстеження на сп'яніння, також є безпідставними, оскільки з дослідженого в апеляційному суді відеозапису з нагрудної камери поліцейського чітко вбачається, що поліцейський посилається на свідка, який бачив, що саме ОСОБА_2 керував автомобілем до місця його стоянки і цю обставину останній не заперечував.

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність не тільки за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп'яніння, а й за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно з п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп'яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, він складений саме за відмову ОСОБА_2 як особи, яка керувала транспортним засобом, від проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння у встановленому законом порядку.

Звернення апелянта до вимог п. 24 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року за № 14, та узагальнення Верховного суду України від 11 січня 2008 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративне правопорушення. Оформлення судового рішення» а також посилання на рішення Європейського суду з прав людини «Магіле проти Франції» від 23.09 1998 року, є недоречними, оскільки винуватість ОСОБА_2 у порушенні вимог п. 2.5 ПДР та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, доведена поза розумним сумнівом доказами, на які правомірно послався суддя суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення є голослівними, та не підтверджуються матеріалами справи.

З огляду на викладене, суддя апеляційного суду вважає, що суддя суду першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання ОСОБА_2 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Таким чином, рішення судді про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП ухвалене на підставі належних, достатніх та допустимих доказів, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Підстав для закриття провадження по справі за ч.1 ст. 130 КУпАП, у в зв'язку із відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, немає.

У зв'язку з цим суддя суду апеляційної інстанції оскаржувану постанову залишає без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3, в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2018 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шестисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 (десять тисяч двісті) гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік - залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя М.А. Ященко

Справа № 33/796/2503/2018

Категорія: ч.1 ст. 130 КУпАП

Суддя у першій інстанції - Бойко О.В.

Суддя апеляційної інстанції - Ященко М.А.