Справа № 214/3154/18
3/214/1311/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 липня 2018 року м. Кривий Ріг

Суддя Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1, розглянувши адміністративні матеріали, які надійшли від Головного управління держпраці у Дніпропетровській області Державної служби України з питань праці про притягнення

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, працюючого директором ТОВ «МетТрансСервіс», ІНПП НОМЕР_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3,

до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2, знаходячись на посаді директора ТОВ «МетТрансСервіс», в порушення вимог ч.1 ст.115 КЗпП України та ч.ч.1, 2 ст.24 ЗУ «Про оплату праці» допустив виплату працівникам заробітної плати один раз на місяць, без авансових виплат та пізніше сьомого числа місяця, за який проводиться виплата, наприклад: заробітна плата за березень 2018 року у сумі 410465,49 грн. виплачена 27.04.2018; заробітна плата за квітень 2018 року у сумі 500154,56 грн. виплачена 11.05.2018. Окрім того, в порушення вимог ч.1 ст47, ч.1 ст.83, ст.116 КЗпП України, при звільненні, працівникам остаточний розрахунок в день звільнення не проводиться та не проводиться виплата грошової компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток. Наприклад: ОСОБА_3, стропальник, звільнений за власним бажанням, відповідно до п.1 ст.38 КЗпП України, з 09.03.2018 наказом №13/4 від 09.03.2018. Остаточний розрахунок проведено 27.04.2018, виплачено 1487,64 грн.; ОСОБА_4, інженер-кошторисник, звільнена за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, з 06.04.2018 наказом №24 від 06.04.2018. Остаточний розрахунок проведено 11.05.2018, виплачено 9955,44 грн.; ОСОБА_5, оператор-програміст газорізальної машини, звільнений за власним бажанням, відповідно до п.1ст.38 КЗпП України, з 19.03.2018 наказом №16 від 19.03.2018. Остаточний розрахунок проведено 27.04.2018, виплачено 2666,16 грн.; ОСОБА_6, електрогазозварник, звільнений за власним бажанням, відповідно до п.1ст.38 КЗпП України, з 19.04.2018 наказом №31 від 19.04.2018. Остаточний розрахунок проведено 11.05.2018, виплачено 2877,88 грн.; ОСОБА_7, електрогазозварник, звільнений за власним бажанням, відповідно до п.1ст.38 КЗпП України, з 13.04.2018 наказом №25 від 13.04.2018. Остаточний розрахунок проведено 11.05.2018, виплачено 3901,03 грн. Також, в порушення вимог ст.117 КЗпП України, товариством не нараховується і не виплачується середній заробіток за весь час затримки виплати коштів по день фактичного розрахунку зі звільненими працівниками.

В судове засідання ОСОБА_2 не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, документів, підтверджуючих поважність неявки до суду не надав.

В ст.19 Закону України «Про міжнародні договорами», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обовязкова до застосування як джерело права.

Керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Креуз проти Польщі» № 28249/95 від 19.06.2001 року, в п.53 якого зазначено, що «…право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави ...», тобто уникнення зловживання субєктами такими правами.

Окрім того, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989, виходить з того, що у випадках, коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.

Враховуючи викладене, з метою забезпечення розумного строку розгляду судом справи, уникнення зловживання процесуальними правами особою, яка притягається до адміністративної відповідальності з метою ухилення від відповідальності, суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності ОСОБА_2 на підставі наявних доказів, що не суперечитиме ст.268 КУпАП.

Згідно з положеннями ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, а також вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови.

Вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП підтверджується:

- протоколом про адміністративне правопорушення №ДН-569/259/АВ/П/ПТ від 17.05.2018, відповідно до якого ОСОБА_2, знаходячись на посаді директора ТОВ «МетТрансСервіс», в порушення вимог ч.1 ст.115 КЗпП України та ч.ч.1, 2 ст.24 ЗУ «Про оплату праці» допустив виплату працівникам заробітної плати один раз на місяць, без авансових виплат та пізніше сьомого числа місяця, за який проводиться виплата, наприклад: заробітна плата за березень 2018 року у сумі 410465,49 грн. виплачена 27.04.2018; заробітна плата за квітень 2018 року у сумі 500154,56 грн. виплачена 11.05.2018. Окрім того, в порушення вимог ч.1 ст47, ч.1 ст.83, ст.116 КЗпП України, при звільненні, працівникам остаточний розрахунок в день звільнення не проводиться та не проводиться виплата грошової компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток. Наприклад: ОСОБА_3, стропальник, звільнений за власним бажанням, відповідно до п.1 ст.38 КЗпП України, з 09.03.2018 наказом №13/4 від 09.03.2018. Остаточний розрахунок проведено 27.04.2018, виплачено 1487,64 грн.; ОСОБА_4, інженер-кошторисник, звільнена за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, з 06.04.2018 наказом №24 від 06.04.2018. Остаточний розрахунок проведено 11.05.2018, виплачено 9955,44 грн.; ОСОБА_5, оператор-програміст газорізальної машини, звільнений за власним бажанням, відповідно до п.1ст.38 КЗпП України, з 19.03.2018 наказом №16 від 19.03.2018. Остаточний розрахунок проведено 27.04.2018, виплачено 2666,16 грн.; ОСОБА_6, електрогазозварник, звільнений за власним бажанням, відповідно до п.1ст.38 КЗпП України, з 19.04.2018 наказом №31 від 19.04.2018. Остаточний розрахунок проведено 11.05.2018, виплачено 2877,88 грн.; ОСОБА_7, електрогазозварник, звільнений за власним бажанням, відповідно до п.1ст.38 КЗпП України, з 13.04.2018 наказом №25 від 13.04.2018. Остаточний розрахунок проведено 11.05.2018, виплачено 3901,03 грн. Також, в порушення вимог ст.117 КЗпП України, товариством не нараховується і не виплачується середній заробіток за весь час затримки виплати коштів по день фактичного розрахунку зі звільненими працівниками (а.с.1-2);

- актом інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №ДН-569/259/АВ від 17.05.2018, відповідно до висновків якого встановлено, що мають місце: випадки виплати заробітної плати з порушенням вимог ч.ч.1-3 ст.115 КЗпП України та ст.24 ЗУ «Про оплату праці»; випадки виплати розрахункових коштів звільненим працівникам з порушенням вимог ч.1 ст.116, ч.1 ст.47, ч.1 ст.83 КЗпП,; випадки не проведення виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в порушення вимог ч.1 ст.117 КзпП (а.с.3-5).

При цьому, в ході судового розгляду судом не встановлено жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність складу адміністративного правопорушення.

Згідно з ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

В розумінні ст.280 КУпАП, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) зобовязаний зясувати, зокрема, чи підлягає особа адміністративній відповідальності за інкриміноване їй адміністративне правопорушення, тобто перевірити правильність кваліфікації її дій.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 21.07.2011 у справі «Коробов проти України» зазначено, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Виходячи з наведеного, з дотриманням вимог ст.ст.245, 280 КУпАП, суд всебічно, повно та обєктивно зясував всі обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, дослідив письмові матеріали та дійшов висновку, що в діях ОСОБА_2 міститься склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП.

Обираючи вид стягнення, суд відповідно до ст.33 КУпАП враховує особу ОСОБА_2 та вважає за необхідне піддати його адміністративному стягненню у виді штрафу, що відповідно до вимог ст.23 КУпАП, суд вважає справедливим, достатнім та оправданим метою застосування стягнення, що також узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п.33 рішення № 17888/12 у справі «Швидка проти України» від 30.10.2014 року.

Обставин, що пом'якшують або обтяжують відповідальність ОСОБА_2 не встановлено.

Згідно з ст.40-1 КУпАП, судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення особою, на яку накладено таке стягнення, сплачується судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 352 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.33, ч.1 ст.41, ст. ст.283, 284, ч.ч.1, 2, 3 ст.294, ч.1 ст.303 КУпАП, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Визнати ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 (пятсот десять) грн. 00 коп. в дохід держави.

Стягнути ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави в сумі 352 (триста пятдесят дві) гривні 40 копійок.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена особою, щодо якої її винесено, захисником та потерпілим упродовж десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Строк пред'явлення постанови до виконання протягом трьох місяців з дня її винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги.

Суддя Хомініч С.В.