Провадження № 3/760/6760/18
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2018 року м. Київ

суддя Солом`янського районного суду м. Києва Зелінська М.Б.,

за участю прокурора ОСОБА_1

адвоката Карпова І.О.

особи, відносно якої складено протокол, ОСОБА_2 ,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла від Національного агентства з питань запобігання корупції, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого старшим оперативним працівником НАБУ зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, -

в с т а н о в и в :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 15.08.2018 року ОСОБА_2 в порушення вимог частини першої ст.45 Закону, а також рішень Національного агентства від 10.06.2016 року № 2 « Про початок роботи системи подання та оприлюднення декларацій осіб , уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 року за № 958/29088 ( зі змінами) , несвоєчасно, а саме 05.04.2018 року без поважних причин подав щорічну декларацію за 2017 рік, чим вчинив адміністративне правопорушення пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_2 винним себе у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, не визнав, так як вважав,що декларацію подав 21.03.2018 року в встановлений Законом строк, про що того ж дня доповів начальнику відділу. Будь-якого умислу на неподання декларації не мав, оскільки вчинив всі дії стосовно своєчасного заповнення та подання декларації. Вважає, що у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення.

Адвокат Карпов І.О. вважає,що у ОСОБА_2 не було умислу на неподання декларації або на її несвоєчасне подання, так як він вчинив всі необхідні дії завчасно, а саме 21.03.2018 року, тобто до закінченння строку, а саме 31.03.2018 року.

Прокурор вважає, що зібраними доказами повністю доводиться винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показав, що дійсно 21.03.2018 року ОСОБА_2 , як і інші підлеглі повідомив про подання декларації за 2017 рік. Крім того, пояснив, що їх службові обов`язки взагалі не пов`язана з роботою на комп`ютері, тому є певні складнощі з заповненням документів у тому числі і декларації.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Директора НАБУ від 31.01.2017 року № 36-н/ДСК « Про призначення на посаду, присвоєння спеціального звання, оголошення вислуги років та грошове забезпечення ОСОБА_2 ». ОСОБА_2 призначено на посаду старшого оперативного працівника НАБУ.

Відповідно до абзацу другого частини 1 статті 10 Закону України « Про Національне антикорупційне бюро України» особами начальницького складу є працівники підрозділів швидкого реагування, захисту учасників кримінального судочинства та забезпечення безпеки працівників відповідно до цього Закону , оперативно-технічних підрозділів Національного бюро.

Таким чином, відповідно до підпункту «д» пункту 1 частини першої статті 3 Закону ОСОБА_2 є суб`єктом , на якого поширюється дія Закону.

Згідно з абзацом 15 частини першої статті 1, частиною першою статті 45 Закону ОСОБА_2 є суб`єктом декларування.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд приходить до висновку про відсутність в діях особи складу вказаного адміністративного правопорушення з наступних підстав.

Дії особи, поведінка якої є предметом дослідження, у кожному випадку потрібно оцінювати у контексті положень ст. 9 КУпАП, де закріплено поняття адміністративного правопорушення, яке визначається як протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, вчинена суб`єктом правопорушення, і за яку передбачено адміністративну відповідальність. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи, протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягується до відповідальності.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні, та інші обставини, що мають значення.

Згідно зі ст. 129 Конституції України розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Однак, як зазначається в протоколі та не заперечувалось в суді самим ОСОБА_2 , він 21.03.2018 року вчинив дії по створенню нової декларації на основі попередньої, заповнив та переглянув її, а також натиснув кнопку « Подати документ», однак не завершив дію натиснувши кнопку « Вийти».

ОСОБА_2 зазначив, що був впевнений, що декларація успішно подана 21.03.2018 року про що і доповів начальнику відділу ОСОБА_3 .

Частиною 1 статті 172-6 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за несвоєчасне повідомлення без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Суб`єктивна сторона цього правопорушення визначається ставленням особи до дії та наслідків, виражене у формі умислу, тобто особа повинна усвідомлювати протиправний характер своєї дії, передбачати її шкідливі наслідки і бажати їх або свідомо допускати настання цих наслідків.

Судом встановлено, що в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному стосовно ОСОБА_2 , неправильно зазначена дата виявлення адміністративного правопорушення, яку необхідно пов`язувати з днем подання декларації, а саме 05.04.2018 року, і з цього часу уповноважений орган мав необхідну інформацію про несвоєчасне подання без поважних причин декларації та міг дізнатися про зазначене правопорушення.

Крім того, 24.05.2018 року вих. №44-01/23313/18 з НАЗК до НАБУ надійшов лист про надання інформації та копій документів стосовно ОСОБА_2 , а 08.06.2018 року №01-221/22817 НАБУ надіслало відповідь, яку НАЗК отримало 13.06.2018 року(а.с.12).

Таким чином, вважає, що сплив строк, в який може бути накладено адміністративне стягнення протягом трьох місяців з дня виявлення у відповідності до ч.3 ст. 38 КУпАП.

Крім того, в протоколі про адміністративне правопорушення в установчий частині зазначено, що ОСОБА_2 вчинив правопорушення передбачене ч.2 ст.172-6 КУпАП, а в резолютивні ч.1 ст.1726 КУпАП, що не відповідає вимогам ст.256 КупАП.

При цьому, слід зауважити, що інкриміноване ОСОБА_2 правопорушення за ч.1 ст.172-6 КУпАП, у даному випадку не є триваючим, при цьому подія адміністративного правопорушення у даному випадку є разовою і строк для накладення адміністративного стягнення має обраховуватись з дня його виявлення, як це передбачено ч.3 ст.38 КУпАП.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає твердження прокурора про те, що фактичним моментом виявлення правопорушення, вчиненого ОСОБА_2 , слід вважати дату зібрання всіх матеріалів перевірки та складання адміністративного протоколу, а саме 15.08.2018 року такими, що не відповідають вимогам закону.

Суд звертає увагу на те, що ігнорування судом доречних аргументів особи яка притягується до відповідальності є грубим порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" повинні застосовуватись судами, як джерело права.

Зокрема, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України" ) і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навивши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»).

Судом приймаються до уваги доводи ОСОБА_2 про відсутність у нього прямого чи непрямого умислу на несвоєчасне подання без поважних причин декларації, які заслуговують на увагу, оскільки вони підтверджуються поясненнями свідка та матеріалами справи.

Крім того, при вирішенні питання щодо наявності складу адміністративного адміністративного правопорушення необхідно врахувати таке.

Статтею 252 КУпАП визначено, що орган /посадова особа/ оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62) .

При цьому, при розгляді справ цієї категорії слід керуватися Конституцією України, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією про боротьбу з корупцією -ETS 173 (Страсбург, 27 січня 1999 року, ратифіковано Україною 18.10.2006 року, дата набрання чинності для України 01.03.2010 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон), Кодексом України про адміністративні правопорушення, іншими нормативно-правовими актами України, а також практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Враховуючи викладені обставини, суд звертає увагу на те, що рішенням ЄСПЛ, від 14 жовтня 2010 року, у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону,зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд приходить до висновку про відсутність в діях особи складу вказаного адміністративного правопорушення з наступних підстав.

Так, вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного правопорушення, крім іншого , необхідно врахувати наявність суб`єктивної сторони даного правопорушення, яка виходячи із визначення поняття корупційного правопорушення, викладена в ч.1 ст.1 Закону України « Про запобігання корупції».

Судова палата у кримінальних справах Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка у своєму інформаційному листі щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією від 22.05.2017 року, зазначила, що суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст.172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

З пояснень ОСОБА_2 вбачається, що він виконав усі необхідні дії 21.03.2018 року та був впевнений, що своєчасно подав декларацію за 2017 рік, для подання декларації вчасно, однак, з обставин, що не залежали від його волі, а саме складна робота сайту та не виконання дії «Вийти» вказана інформація відобразилась у вигляді «чернетки», тобто він не мав жодного умислу на несвоєчасне подання декларації. Крім того він подав декларація повторно , коли йому стало відомо, про її відсутність на сайті НАЗК.

Такі пояснення в суді ОСОБА_2 про обставини, якими він обґрунтовує відсутність своєї вини, не спростовані в суді відповідними доказами, передбаченими ст.251 КУпАП.

Відповідно до ст.10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Таким чином , для притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-6 КУпАП необхідно встановити той факт, що ОСОБА_2 усвідомлював суспільну небезпечність неподання декларації, передбачав неможливість здійснення фінансового контролю з боку держави та бажав настання таких наслідків або байдуже вставився до їх настання чи свідомо допускав їх настання.

Проте, матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 не містять жодних даних про форму вини ОСОБА_2 , в даному випадку, про наявність прямих умисних дій на вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, та жодних доказів на підтвердження такого умислу.

Вищевикладені обставини свідчать про недоведеність наявності в діянні ОСОБА_2 суб`єктивної та об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.1 ст.176-2 КУпАП, що виключає можливість притягнення його до адміністративної відповідальності за вказаною правовою нормою.

На підставі вищевикладеного, вважаю, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Відповідно ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема у разі відсутністю складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 247,280,287,288 КУпАП, суддя,-

п о с т а н о в и в :
Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з моменту винесення до Київського Апеляційного суду через Солом`янський районний суд м. Києва.

Суддя: М.Б. Зелінська