Справа № 524/6683/18
Провадження 3/524/3529/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2018 року Суддя Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області ОСОБА_1, розглянувши адміністративний матеріал, який поступив із Управління захисту економіки в Полтавській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України відносно ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 за ст. 172-6 ч.1 КпАП України,-

ВСТАНОВИВ :

13.08.2018 року до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області надійшла справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 172-6 ч.1 КпАП України.

Вищевказаний адміністративний матеріал 13.08.2018 року згідно автоматизованої системи документообігу був розподілений судді Автозаводського районного суду м. Кременчука Гусачу О.М.

Вивчивши матеріали вказаної справи, вважаю за необхідне заявити самовідвід, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, протокол про адміністративне правопорушення складено відносно ОСОБА_2, з якою головуючий судя разом навчався на одному курсі в КрНУ імені ОСОБА_3, після завершення навчання протягом майже 10 років разом працювали в Кременчуцькій ОДПІ, на сьогоднійшній день продовжує підтримувати дружні стосунки, відтак, вважаю, що ці обставини можуть викликати сумніви у обєктивності та неупередженості судді при розгляді даної справи.

Кодекс України про адміністративні правопорушення фактично не передбачає процесуальних норм, які регламентують порядок розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення і не містить спеціальних норм, що передбачають для учасників судового розгляду можливість заявити відвід судді і, відповідно, не передбачають порядку розгляду заяви про відвід. Між тим, згідно з ч.1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, від 04 листопада 1950 року, кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов'язків або будь-якого обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині справедливий розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов'язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Згідно з ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори», від 22 грудня 1993 року, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, на якій наголосив суд у справі «ОСОБА_4 проти України» (Заява № 21722/11) (пункти 104 та 106) існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: субєктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він обєктивним у цій справі, та (іі) об'єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (серед інших, рішення у справах «Фей проти Австрії» (Fey v. Austria), від 24 лютого 1993 року, Series А № 255, пп. 28 та 30, та «Веттштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), заява № 33958/96, п. 42, ECHR 2000-ХІІ). У цьому відношенні навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість. Судді зобовязані викликати довіру в учасників судового розгляду,а тому будь який суддя,стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості,повинен брати самовідвід або бути відведеним (див. рішення від 26 жовтня 1984 року у справі «Куббер проти Бельгії» (De Cubber v. Belgium), Series A, № 86; рішення від 09.11.2006р у справі «Білуга проти України).

Зазначені обставини свідчать про наявність прогалин в національному законодавстві стосовно процесуального врегулювання розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення і, зокрема, врегулювання права на відвід та порядку розгляду заяви про відвід по справам про адміністративні правопорушення.

Враховуючи викладене, з врахуванням позиції Європейського Суду з прав людини, для забезпечення умов, за яких у сторін не виникло б будь-яких сумнівів щодо розгляду справи безстороннім та неупередженим судом, з метою запобігання у подальшому нарікань на необ'єктивність та упередженість головуючого, а також звинувачень у заінтересованості в результаті розгляду справи, уникнення будь-яких сумнівів у об'єктивності суду та забезпечення права на справедливий суд, заява про відвід з наведених підстав підлягає задоволенню.

Керуючись ст.245, 278, 279, 280, 283 КУпАП України, -

ПОСТАНОВИВ:

Прийняти самовідвід у справі про адміністративне правопорушення №524/4437/17 стосовно ОСОБА_2, яка притягується до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Передати справу про адміністративне правопорушення №524/6683/18 стосовно ОСОБА_2 за ч.1 ст.172-6 КУпАП до канцелярії суду на повторний автоматичний розподіл.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя: