КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2018 року м. Київ

Суддя Київського апеляційного суду Васильєва М.А.,

за участю:

особи, яка притягнута до

адміністративної відповідальності, ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2018 року, якою

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, працюючого на посаді водія ПФ «Пустовіт», який проживає за адресою: АДРЕСА_1

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою суду ОСОБА_1 визнаний винуватим в тому, що 19 серпня 2018 року, приблизно о 02.20 год., керуючи транспортним засобом «Skoda Felicia» державний номерний знак НОМЕР_1, рухався по Броварському проспекту, 16-А, з ознаками алкогольного сп'яніння, а саме: різкий запах з порожнини рота, нестійка хода, почервоніння обличчя. Від медичного огляду для встановлення стану сп'яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 ПДР України.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову, провадження у справі закрити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що оскаржувана постанова винесена на підставі неналежних, неповних та недопустимих доказів, формально з неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам.

Апелянт зазначає про те, що не було враховано його показання, не надано належної оцінки оформленню протоколу та доданих документів до нього, не допитано свідків у судовому засіданні, а упередженість суду полягала у відмові задоволення клопотання про направлення виклику в судове засідання свідків та працівників поліції.

Також, в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що працівниками патрульної поліції не було роз'яснено його права, що є недопустимим, що в свою чергу стало однією з підстав його відмови від підпису протоколу про адміністративне правопорушення.

Також, як вказує апелянт, працівниками патрульної поліції було допущено порушення вимог Інструкції № 1452/735, так як працівником поліції було запропоновано пройти тест за допомогою приладу «Драгер», але працівники поліції не пред'явили сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки та не роз'яснили порядок проходження огляду на стан сп'яніння за допомогою спеціального приладу «Драгер».

Крім того, ОСОБА_1 вказує на те, що не було складено направлення на проведення огляду, що підтверджує в свою чергу порушення вимог Інструкції працівниками поліції.

На думку апелянта, суд формально послався на положення ст. 33 та ч. 1 ст. 268 КУпАП, оскільки безпідставно відмовив йому в клопотанні про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи з метою дотримання права на захист особи, яке, в тому числі, передбачено й Конституцією України.

Окрім того, як вказує апелянт, протокол та рапорти працівників поліції містять розбіжності, оскільки в протоколі вказано, що було вилучено посвідчення водія ВАЕ 147611, а в рапорті інспектора патрульної поліції вказано, що водій рухався без посвідчення водія, у зв'язку з чим і виникає питання, чи рухався водій з посвідченням водія, чи без. Також в протоколі вказано, що водій керував автомобілем о 02.20 год., в той час як у рапорті вказано - керував о 02.10 год., і такі розбіжності, на думку апелянта, є грубим порушенням закону..

Також апелянт наголошує, що він є єдиним годувальником в сім'ї, має трьох дітей, а джерелом його заробітку є перевезення людей, а, окрім того, він є також платником аліментів, у зв'язку з чим йому необхідний сталий дохід для утримання своїх дітей та оплати аліментів. Позбавлення права керування транспортними засобами можуть істотно ускладнити його життя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ст.ст. 278, 280 КУпАП, суд першої інстанції при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення має вирішити питання про правильність складання протоколу та інших матеріалів справи, чи є необхідність у витребуванні додаткових матеріалів, а при розгляді справи зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримані.

Приймаючи рішення про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції послався на наявні у справі та досліджені докази, а саме: письмові пояснення свідків, відеозапис події, відповідно до якого працівниками поліції запропоновано ОСОБА_2 пройти медичний огляд на стан сп'яніння з використанням спеціального технічного засобу або у закладах охорони здоров'я, на що ОСОБА_1 - відмовився, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 порушення вимог п. 2.5 ПДР України, що тягне за собою адміністративну відповідальність, передбачену ч. 1 ст. 130 КУпАП (ас. 16-17).

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й суд апеляційної інстанції.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 пояснив, що він дійсно відмовився від проходження огляду, оскільки на огляд він не поїхав, бо злякався. Він перепаркував транспортний засіб, але не їхав нікуди. Останні 8 років алкоголь взагалі не вживав, а тут так сталося, що трохи випив.

З відеозапису, наявного на диску, долученому працівниками поліції до матеріалів справи, вбачається, що працівники поліції підійшли до автомобіля, за кермом якого перебував ОСОБА_1, попросили надати документи. На запитання щодо наявності водійського посвідчення, ОСОБА_1 повідомляє про його відсутність. Після цього ОСОБА_1 надає документи на автомобіль. Працівник поліції просить ОСОБА_1 надати страховий поліс та повідомляє, що у ОСОБА_1 вбачаються ознаки алкогольного сп'яніння. ОСОБА_1 просить працівників поліції, щоб останні його відпустили, щоб склали відносно нього протокол, але не робили йому проблем, щоб написали інше порушення, або щоб вирішили іншим чином. Інспектор поліції повідомляє, що ситуація буде вирішуватись згідно норм чинного законодавства, та одночасно запитує у водія ОСОБА_1, чи останній погоджується пройти огляд на стан сп'яніння за допомогою приладу «Драгер», на що водій відмовляється. Інспектор патрульної поліції пропонує водію пройти огляд у лікаря нарколога, та водій повідомляє, що не хоче, на що інспектор патрульної поліції запитує у водія, чи останній відмовляється від проходження огляду, на що ОСОБА_1 повідомляє, що визнає свою вину. Далі інспектор поліції запрошує свідків огляду, і в присутності двох свідків пропонує водію ОСОБА_1пройти огляд стан сп'яніння за допомогою приладу «Драгер», на що водій відповідає відмовою, після чого інспектор патрульної поліції пропонує ОСОБА_1 пройти огляд у лікаря нарколога, на що водій також відповідає відмовою. (ас. 5).

Відповідно до п. 2.5 ПДР України (в редакції від 22 березня 2017 року) водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

З наявної у справі сукупності доказів вбачається, що ОСОБА_1., як особа, яка керувала транспортним засобом та у якої були виявлені ознаки алкогольного сп'яніння, відмовився на вимогу поліцейського пройти у встановленому законом порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп'яніння, і вказані обставини свідчать про порушення ОСОБА_1 п. 2.5 ПДР України, за що й передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що працівниками патрульної поліції не було роз'яснено ОСОБА_1 його права, що є недопустимим, та в свою чергу стало однією з підстав його відмови від підпису протоколу про адміністративне правопорушення, є необґрунтованими, оскільки з протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 284723 від 19 серпня 2018 року щодо ОСОБА_1, вбачається, що йому роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, та повідомлено, що розгляд справи відбудеться у Дніпровському районному суді, що засвідчено підписом ОСОБА_1 без будь-яких застережень та скарг (ас. 1).

Щодо твердження в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що працівниками патрульної поліції було допущено порушення вимог Інструкції № 1452/735, так як працівником поліції було запропоновано пройти тест за допомогою приладу «Драгер», але працівники поліції не пред'явили сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки, не роз'яснили порядок проходження огляду на стан сп'яніння за допомогою спеціального приладу «Драгер», є безпідставними та спростовуються відеозаписом подій, який є об'єктивним доказом, незалежним від суб'єктивного сприйняття будь-якої особи, відповідно до якого ОСОБА_1 не звертався до працівників патрульної поліції з проханням надати йому документи на технічний пристрій «Драгер», а взагалі відмовився проходити огляд у встановленому законом порядку, в т.ч., за допомогою технічного пристрою «Драгер».

Що стосується відсутності в матеріалах справи ОСОБА_1 направлення його для огляду на стан алкогольного сп'яніння, то слід звернути увагу на наступне.

Направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно до п. п. 8, 12 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбачених Наказами Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров'я України №1452/735 від 9 листопада 2015 року, у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу 1 цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров'я.

З відеозапису вбачається, що працівником поліції запропоновано ОСОБА_1 пройти огляд у медичному закладі, однак, останній відмовився. Сам бланк направлення (додаток 1 до Інструкції) не містить будь-яких даних щодо відмови водія від проходження огляду в медичному закладі, у зв'язку з чим вважаю, що відсутність вказаного направлення не є беззаперечним доказом порушення з боку працівника поліції порядку направлення водія для огляду на стан алкогольного сп'яніння та не спростовує порушення ОСОБА_1 п. 2.5 ПДР України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд формально послався на положення ст. 33 та ч. 1 ст. 268 КУпАП, оскільки безпідставно відмовив йому в клопотанні про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи з метою дотримання права на захист особи, яке, в тому числі, передбаченого й Конституцією України, спростовується матеріалами справи. Так, з матеріалів справи вбачається, що судовий розгляд вперше призначено на 9 жовтня 2018 року (ас. 7).

5 жовтня 2018 року до суду подана ОСОБА_1 заява, в якій останній просив відкласти розгляд справи, що призначено на 9 жовтня 2018 року, у зв'язку із зверненням за правовою допомогою (ас. 8), у зв'язку з чим судовий розгляд перенесено на 31 жовтня 2018 року (ас. 9).

Станом на 31 жовтня 2018 року ОСОБА_1 укладено договір з адвокатом ОСОБА_3, та подані відповідні клопотання про виклик свідків, а також про повернення протоколу про адміністративне правопорушення на доопрацювання (ас. 10-15).

З огляду на викладене, судом першої інстанції дотримані вимоги закону щодо дотримання права ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді.

Доводи ОСОБА_1 про те, що протокол та рапорти працівників поліції містять розбіжності, оскільки в протоколі вказано, що було вилучено посвідчення водія ВАЕ 147611, а в рапорті інспектора патрульної поліції вказано, що водій рухався без посвідчення водія, у зв'язку з чим і виникає питання, чи рухався водій з посвідченням водія чи без, також спростовуються матеріалами справи, оскільки, відповідно до постанови серії ЕАВ № 544876 від 19 серпня 2018 року щодо ОСОБА_1 винесена постанова за скоєння останнім адміністративного правопорушення, оскільки водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом без посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив п. 2.1.а. ПДР - керування ТЗ особою, яка не має право керування таким ТЗ (ас. 4).

Окрім того, доводи ОСОБА_1 про те, що в протоколі вказано, що водій керував автомобілем о 02.20 год., в той час як у рапорті вказано, що керував о 02.10 год., що є, на думку апелянта, грубим порушенням вимог закону, є безпідставними, оскільки з рапорту працівника поліції вбачається, що о 02.10 год. було зупинено автомобіль під керуванням ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що не працювала підсвітка номерного знаку, та при спілкуванні з останнім була встановлена відсутність у водія посвідчення водія, про що винесена постанова ЕАВ № 544876 за ч. 1 ст. 126 КУпАП, а також у водія були виявлені ознаки алкогольного сп'яніння (ас. 3).

Посилання апелянта на те, що він є єдиним годувальником в сім'ї, має трьох дітей, а джерелом його заробітку є перевезення людей, а, окрім того, він є також платником аліментів, у зв'язку з чим йому необхідний сталий дохід для утримання своїх дітей та оплати аліментів, іншої професії він не має, є необґрунтованими, оскільки будь-яких доказів на підтвердження вище вказаних обставин ОСОБА_1 суду не надано. Окрім того, санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачено адміністративне стягнення тільки у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 роки, а тому адміністративне стягнення, накладене на ОСОБА_1 відповідно до постанови, яка оскаржується, відповідає вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.9 (а) ПДР України та вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є законним, вмотивованим та ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з таким висновком погоджується й суд апеляційної інстанції.

З огляду на викладене апеляційний суд доходить висновку, що постанова судді місцевого суду про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП є законною та обґрунтованою, та підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2018 року, якою ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, стягнуто судовий збір в сумі 352,40 грн. - залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду М.А. Васильєва