Провадження № 3/761/6425/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2018 року

Суддя Шевченківського районного суду міста Києва Щебуняєва Л.Л., при секретарі - Якимів І.І., за участю: особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1,представника особи,яка притягається до адміністративної відповідальності-адвоката ОСОБА_2, прокурора Генеральної прокуратури України Кіч О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві

справу про адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, за ч.1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, порушену старшим оперуповноваженим в ОВС сектору протидії корупції Управління захисту економіки у м. Києві ДЗЕ Національної поліції України старшим майором поліції Слєпцовим Віталієм Володимировичем за протоколом №170 від 06 серпня 2018 року про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-6 КУпАП,

відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Одеси , громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою : АДРЕСА_1,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ,пов'язаного з корупцією, ОСОБА_1, обіймаючи посаду Надзвичайного і Повноважного Посла України в Ісламській Республіці Іран дипломатичної служби,будучи згідно до підпункту «и» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб'єктом відповідальності,на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції»,в порушення частини 1 статті 45 даного Закону України «Про запобігання корупції», несвоєчасно,без поважних причин ,тобто після встановленого періоду (до 1 травня 2017 року), а саме 28 вересня 2017 року о 22 годині 04 хв. подав на офіційний веб-сайт НАЗК щорічну декларацію особи,уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік ,чим вчинив адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 не визнав себе винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП, зазначив,що ані станом на 1 травня 2017 року,ані станом на 28 вересня 2017 року ,ані станом на даний час він не обіймав та не обіймає жодної посади у системі органів МЗС України. Вказує на те,що він Указом Президента України від 8 вересня 2010 року був призначений Надзвичайним і Повноважним Послом України в Ісламській Республіці Іран,Указом Президента України від 10 квітня 2014 року №394/2014 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Надзвичайного Посла України в Ісламській Республіці Іран» його звільнено з посади Надзвичайного Посла України в Ісламській Республіці Іран та з 23 травня 2014 року його відкликано в Україну у зв'язку з закінченням довготермінового відрядження. Указом Президента України від 8 грудня 2015 року на посаду Надзвичайного Посла України в Ісламській Республіці Іран було призначено ОСОБА_6,який у січні 2016 року направлений у дострокове відрядження до Ісламської Республіки Іран. Починаючи з травня 2014 року і по даний час йому не запропонована жодна рівноцінна посада в МЗС України,і він не був переведений на будь-яку посаду,яка в розумінні Закону України «Про запобігання корупції» є посадою особи,уповноваженою на виконання функцій держави. Крім того,після відкликання з посади Надзвичайного Посла України в Ісламській Республіці Іран він не отримував жодних виплат,заробітної плати від МЗС України. Оскільки,починаючи з травня 2014 року він не обіймав посад,пов'язаних з виконанням функцій держави,тому він не мав обов'язку щодо подачі щорічної декларації за 2016 рік шляхом заповнення електронної форми відповідного документу на веб-сайті Реєстру до 1 січня 2017 року. На виконання вимоги,яка містилася в листі НАЗК від 12 вересня 2017 року, він 28 вересня 2017 року подав щорічну декларацію за 2016 рік. Просить закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно нього у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Представник особи,яка притягається до адміністративної відповідальності-адвокат ОСОБА_2 просив закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_7 у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП,з підстав вказаних ОСОБА_7.

Прокурор вважав доведеним несвоєчасне без поважних причин подання ОСОБА_7 щорічної декларації за 2016 рік особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яке є підставою для визнання винним та притягнення останнього до адміністративної відповідальності,передбаченої ч.1 ст. 172-6 КУпАП, у виді штрафу.

Заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності,його представника,допитавши свідків, з'ясувавши думку прокурора, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суддя дійшла висновку, що провадження по справі належить закрити, з наступних підстав.

Стаття 129 Конституції України передбачає,що розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості.

Стаття 245 КУпАП передбачає, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

У відповідності до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні,чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, які пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини,що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 172-6 КУпАП відповідальність настає за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи,уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до примітки до ст.172-6 КУпАП суб'єктом правопорушень у цій статті є особи,які відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» зобов'язані подавати декларацію особи,уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Згідно до ч.1 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції»,особи,зазначені у пункті 1,підпунктах «а» і «в» пункту 2,пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону,зобов'язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи,уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування,за минулий рік за формою,що визначається Національним агентством.

Відповідно до п.п. «и» ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції»,суб'єктами ,на яких поширюється дія цього Закону,є посадові та службові особи інших державних органів,органів влади Автономної Республіки Крим.

Проте, матеріали справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 не доводять тих обставин, що останній відповідає критеріям спеціального суб'єкта адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Так,Указом Президента України від 8 вересня 2010 року №896/2010 «Про призначення ОСОБА_1 Надзвичайним і Повноважним Послом України в Ісламській Республіці Іран» ОСОБА_7 призначено Надзвичайним і Повноважним Послом України в Ісламській Республіці Іран.

Наказом Міністерства закордонних справ України від 7 жовтня 2010 року №2340 «Про переведення ОСОБА_1» ОСОБА_1 переведено з посади Посла з особливих доручень по посаді заступника директора департаменту-начальника відділу країн Арабського Магрибу П*ятого територіального департаменту Міністерства закордонних справ України з 14 жовтня 2010 року на посаду Надзвичайного і Повноважного Посла України в Ісламській Республіці Іран .

Указом Президента України від 10 квітня 2014 року №394/2014 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Надзвичайного Посла України в Ісламській Республіці Іран» ОСОБА_7 звільнено з посади Надзвичайного Посла України в Ісламській Республіці Іран.

Наказом Міністерства закордонних справ України від 28 квітня 2014 року №862-ос «Про відкликання ОСОБА_1» ОСОБА_1 відкликано в Україну з 23 травня 2014 року у зв'язку з закінченням довготермінового відрядження.

Указом Президента України від 8 грудня 2015 року №685/2015 на посаду Надзвичайного Посла України в Ісламській Республіці Іран призначено ОСОБА_6

Згідно довідки т.в.о.Директора Департаменту менеджменту персоналу Міністерства закордонних справ України ОСОБА_8. станом на 23 червня 2018 року ОСОБА_1 продовжує перебувати на дипломатичній службі. У зв'язку з відсутністю звернення щодо працевлаштування в порядку ,передбаченому ст.21 Закону України «Про дипломатичну службу», ОСОБА_1 посади в системі органів дипломатичної служби не займає.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 зазначив,що після звільнення Указом Президента України від 10 квітня 2014 року №394/2014 ОСОБА_7 з посади Надзвичайного Посла України в Ісламській Республіці Іран він продовжує перебувати на дипломатичній службі,при цьому після звільнення до наступного часу ОСОБА_1 не займає ніяких посад в МЗС України,ніякі посадові обов'язки на нього не покладались,заробітна плата за вказаний період йому не нараховувалась.

Допитаний в якості свідка завідуючий сектором протидії корупції МЗС України ОСОБА_9 пояснив,що йому нічого не відомо щодо звільнення у 2014 році ОСОБА_1 з посади Надзвичайного Посла України в Ісламській Республіці Іран. Дані про ОСОБА_1,як державного службовця,який займає посаду в МЗС України та повинен відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» подавати щорічну Декларацію особи,уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування він отримав від Департаменту менеджменту персоналу МЗС України.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення обов'язок ОСОБА_1 подавати декларацію у відповідності до ч.1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» пов'язується з тим, що він є посадовою або службовою особою інших державних органів,органів влади Автономної Республіки Крим відповідно до підпункту «и» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції».

Проте,судовим розглядом встановлено,що після звільнення ОСОБА_1 Указом Президента України від 10 квітня 2014 року №394/2014 з посади Надзвичайного Посла України в Ісламській Республіці Іран,останній з травня 2014 року не обіймав у Міністерстві закордонних справ України жодних посад особи,уповноваженої на виконання функцій держави,не виконував жодних завдань і функцій МЗС України,не одержував заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету.

Лише сам факт перебування ОСОБА_1 на дипломатичній службі,без обіймання останнім посад,пов'язаних з виконанням функцій держави , не може свідчити щодо наявності у останнього обов'язку подавати декларацію у відповідності до ч.1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції».

Як зазначив ОСОБА_1, він не подав щорічну декларацію за 2016 рік у встановлений строк, оскільки вважав, що починаючи з травня 2014 року не обіймав посад,пов'язаних з виконанням функцій держави,а отже не мав обов'язку щодо подачі щорічної декларації за 2016 рік шляхом заповнення електронної форми відповідного документу на веб-сайті Реєстру до 1 травня 2017 року,та лише на виконання вимоги,яка міститься в листі НАЗК від 12 вересня 2017 року №51-08/32192/17 він 28 вересня 2017 року він подав щорічну декларацію за 2016 рік. Такі твердження ОСОБА_1 не спростовані при судовому розгляді .

Одночасно суд враховує правові позиції рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», якими визначено концепцію якості закону з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Лише з обставин, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення, може виходити суд при вирішенні справи про адміністративне правопорушення.

Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62).

Відповідно до п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10.( щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення) відзначається принцип правової визначеності, який означає, що "обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки".

Як наголошує Конституційний Суд України у п.4.2 вказаного Рішення, орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність; повинен своєчасно, всебічно, повно і об'єктивно з'ясувати обставини справи, вирішити її в точній відповідності до закону тощо (статті 245, 280 Кодексу). Згідно з Кодексом провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю через відсутність події і складу адміністративного правопорушення; оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності (стаття 252) тощо. Положення зазначених статей визначають систему процесуальних механізмів, які в сукупності з наведеними конституційними нормами унеможливлюють притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка не вчиняла правопорушення.

Вищевказане Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України.

У відповідності до п.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато,а розпочате підлягає закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

З урахуванням викладеного,оцінивши викладені вище обставини у їх сукупності ,суддя прийшов до висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП ,оскільки в суді не доведено обставини, що ОСОБА_1 вчинив умисне адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, не доведено наявність складу адміністративного правопорушення в діях останнього та віднесення його до спеціального суб'єкту адміністративного правопорушення, такі обставини виключають провадження у адміністративній справі, а відтак провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1 ст.247 КУпАП.

Керуючись п.1 ст. 247, п.3 ч.1 ст. 284 КУпАП, суддя

ПОСТАНОВИВ :

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, передбаченого ч.1 ст.172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя Л.Л. Щебуняєва