КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №33/824/63/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року суддя Київського апеляційного суду Мосьондз І.А., розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2018 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 20400 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, захисник ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову суду скасувати у зв'язку з неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції незаконно притягнув ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, оскільки на час діяння він не усвідомлював своїх дій та не міг ними керувати через психічне захворювання.

Оскільки ОСОБА_2 на момент вчинення правопорушення перебував у стані неосудності, просить провадження у справі щодо нього закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_1, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд приходить до наступного висновку.

Згідно оскаржуваної постанови ОСОБА_2 визнаний винуватим у тому, що він 26.11.2017 року о 01:20 год. за адресою: м. Київ, вул. Русанівська набережна, 18 керував автомобілем «ЗАЗ TF 698K», д.н.з. НОМЕР_1, з ознаками наркотичного сп'яніння, а саме: поведінка, що не відповідає обстановці, звужені зіниці, які не реагують на світло, підвищена чутливість. Від проходження огляду на стан сп'яніння у встановленому законом порядку відмовився у присутності двох свідків.

Суддя визнав, що своїми діями ОСОБА_2 порушив п.2.5 ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.130 КУпАП, оскільки він раніше протягом року притягався до відповідальності за частиною 1 цієї статті.

Суд також відхилив доводи захисника про неосудність ОСОБА_2, мотивуючи своє рішення тим, що захистом не надано достатніх доказів на підтвердження своєї позиції. При цьому, суд відмовив у задоволенні клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції вважає, що суддя не забезпечив всебічного, повного та об'єктивного дослідження обставини справи про адміністративне правопорушення, у зв'язку з чим дійшов необґрунтованого висновку про визнання ОСОБА_2 винуватим у порушенні п.2.5 Правил дорожнього руху України.

Згідно зі ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Положеннями статей 251 та 252 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Відповідно до ст.20 КУпАП не підлягає адміністративній відповідальності особа, яка під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності була в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_2 перебуває під наглядом лікаря-психіатра в Київській міській психоневрологічній лікарні № 2 з 2003 року, діагноз: шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу (а.с. 25).

Актом стаціонарної психіатричної експертизи № 393 від 23 вересня 2010 року, проведеної в період досудового розслідування кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, встановлено, що за своїм психічним станом на час інкримінованого злочину та на час проведення експертизи ОСОБА_2 не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.с.46-50).

Відповідно до епікризу з медичної карти стаціонарного хворого № 7250, виданого ТМО «Психіатрія» в м. Києві, ОСОБА_2 поступив у медичний заклад 27 листопада 2017 року, тобто наступного дня після вчинення інкримінованого правопорушення з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу, апатико-дисоціативний дефект (а.с. 58).

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 11.04.2018 у даній справі призначено амбулаторну судово-психіатричну експертизу з метою встановлення, чи страждав ОСОБА_2 на час вчинення інкримінованого йому правопорушення психічним захворюванням та чи усвідомлював він свої дії і чи міг ними керувати.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №607 від 18.09.2018 ОСОБА_2 для уточнення ступеню вираженості наявних у нього психічних порушень та відповіді на юридичні питання потребує призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи.

Разом із цим, виходячи з усталеної практики Європейського суду з прав людини, у своєму рішенні у справі «Заїченко проти України» від 26.02.2015 суд зазначив про існування прогалини у законодавстві України про адміністративні правопорушення, оскільки воно не передбачає конкретні гарантії щодо судово-психіатричних експертиз. Порядок призначення та проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи у справі про адміністративне правопорушення залишається не врегульованим і донині.

При цьому, у зазначеному рішенні Європейський суд встановив, що заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення, що є «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Даний пункт передбачає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема на підставі «законного затримання … психічнохворих ...».

Суд також констатував, що тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям зазначеного пункту. У зв'язку з останнім Суд зазначив, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), від 24 жовтня 1979 року, п.39, Series A № 33).

Крім цього, суд наголосивна тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку.

За таких обставин призначення у даній справі про адміністративне правопорушення стаціонарної судово-психіатричної експертизи для встановлення психічного стану особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, є неприпустимим, оскільки такий вид експертного дослідження передбачає позбавлення волі особи.

Водночас, беручи до уваги наявну в матеріалах справи та наведену вище медичну документацію з приводу психічного захворювання ОСОБА_2, у суду виникає обґрунтований сумнів у його осудності на момент вчинення адміністративного правопорушення.

Суд апеляційної інстанції також бере до уваги те, що висновком судово-психіатричної експертизи № 393 від 23.09.2010 у межах кримінальної справи у ОСОБА_2 вже було встановлено психічне захворювання, у зв'язку з яким він не міг усвідомлювати та контролювати свої дії.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв'язку з неосудністю особи, яка вчинила протиправну дію чи бездіяльність.

За наведених обставин постанова суду підлягає скасуванню, а провадження щодо ОСОБА_2 - закриттю на підставі п.3 ч.1 ст.247 КУпАП у зв'язку з його неосудністю.

З цих підстав апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню.

Керуючись ст.294 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2018 року, якою ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 20400 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, - скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.130 КУпАП на підставі п.3 ч.1 ст.247 КУпАП закрити у зв'язку з неосудністю ОСОБА_2.

Постанова суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Мосьондз