Справа № 359/6221/18
Провадження № 3/359/2418/2018
Бориспільський міськрайонний суд Київської області
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2018 м. Бориспіль

Суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області Кабанячий Ю.В., за участі особи, яка притягується до відповідальності, розглянувши адміністративний матеріал, що надійшов від Батальйону патрульної поліції в м.Бориспіль УПП у Київській області, про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП,

по відношенню до ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, офіційно не працюючого, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, паспорт гр. України серія СМ 852088,

в с т а н о в и в :

29.07.2018 о 17 год. 05 хв. в м. Борисполі Київської області по вул. Київський шлях 72, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом автомобілем НОМЕР_2, з явними ознаками наркотичного спяніння, а саме: звужені зіниці очей, що не реагують на світло, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду на стан наркотичного спяніння у встановленому законом порядку водій відмовився в присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 ПДР України. Відповідальність за вказане правопорушення передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що в той день під час руху на автомобілі НОМЕР_2 був зупинений працівниками поліції. Під час перевірки документів, причину зупинки поліцейські не вказали. Після чого заявили йому, що він нібито перебуває в стані наркотичного спяніння, на що він заперечив, та пояснив, що ніяких наркотичних засобів ніколи не вживав. Тоді поліцейській запропонували йому поїхати до лікарні для проведення огляду, однак з тих причин, що йому терміново було потрібно придбати ліки для дитини, він відмовився, про що зазначав на місці. Інспектор повідомив, що буде складати відносно нього протокол за відмову від проходження такого огляду та зазначив, що сам може поїхати та здати відповідний аналіз, однак не пояснив яким саме чином. Після того як були оформленні адміністративні матеріали він поїхав за сином, а потім в аптеці купив тест та пройшов його, який нічого не виявив, тому вважав що, це є доказом його тверезого стану. Однак на даний час зрозумів, що порушив п.2.5 ПДР України, вказане порушення він допустив з обєктивних причин та був необізнаним в процедурі проходження огляду. Він усвідомив значення своїх дій та зробив відповідні висновки. Наразі, він не має наміру ухилитись від відповідальності, просив суд суворо його не карати та при накладені адміністративного стягнення не позбавляти його права керування транспортними засобами, оскільки він займається перевезеннями, його робота безпосередньо залежить від автомобіля, і це його єдине джерело доходу. На його утриманні знаходяться двоє малолітніх дітей. Позбавлення прав керування позбавить його та родину можливості нормально існування та забезпечення повсякденних потреб.

Заслухавши думку правопорушника, ознайомившись з матеріалами про адміністративне правопорушення встановлено, що вина ОСОБА_1 підтверджується даними, що містяться в протоколі про адміністративне правопорушення серії БД № 213712 від 29.07.2018 (а.с.2), направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (а.с.3), розпискою про передачу транспортного засобу (а.с.4), письмовими поясненнями свідків (а.с.5,6), довідкою про отримання ОСОБА_1 прав керування (а.с.7) та довідкою про відсутність повторності вчинення адміністративного правопорушення (а.с.8), даними відеозапису з бодікамер (а.с.9), даними рапорту інспектора поліції (а.с.10).

Зазначене свідчить про наявність в діях ОСОБА_1 порушення правил дорожнього руху, визначених п. 2.5 ПДР.

Відповідно п.2.5. Р. II Постанови КМУ України «Про правила дорожнього руху» № 1306 від 10.10.2001 водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп'яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Таким чином, у справі про адміністративне правопорушення є достатньо достовірних, належних та допустимих доказів, які вказують на доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

Своїми діями, які виразились у керуванні транспортним засобом особою водієм в стані алкогольного сп'яніння, так як правопорушник відмовився від проходження огляду на стан спяніння, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, ознаки якого передбачені ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Підстав, що виключають адміністративну відповідальність згідно ст. 17 КУпАП України у справі не встановлено. Терміни притягнення до адміністративної відповідальності не збігли.

Відповідно до статті 24 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до статті 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

На підставі статті ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність

Так, адміністративні стягнення має на меті покарання порушника, запобігання скоєнню нових правопорушень. Про те покарання не є самоціллю, воно виступає необхідним засобом виховання правопорушника і запобігання правопорушенням.

У відповідності з положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно ст. 9 Конституції України, а також ст. 17 Закону України "Про міжнародні договори" від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є часткою національного законодавства України. Також передбачається, що якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. Тобто в такому випадку міжнародно-правові норми мають пріоритетне значення.

17 липня 1997 Україна ратифікувала Європейську Конвенцію "Про захист прав людини і основоположних свобод", а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід'ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов'язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа "Надточій проти України" від 15 травня 2008 року). ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні "Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії" від 23.10.1995 зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення "кримінального обвинувачення". Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки "право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності" (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Маліге проти Франції" від 23 вересня 1998).

Європейський суд з прав людини у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. При цьому ЄСПЛ вважає, що будь-яке втручання у право власності обовязково повинне відповідати принципу пропорційності. "Справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний надмірний тягар" (рішення у справі від 02.11.2004 "Трегубенко проти України").

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Системний аналіз та юридичний зміст положень ч. 2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа. Відмінність у складі правопорушення (як в цілому, так і в конкретних його елементах) дає підстави для притягнення особи до різних видів юридичної відповідальності. Також, юридична відповідальність встановлюється за скоєння конкретного правопорушення конкретною особою, тобто вона має індивідуальний характер і характеризується, зокрема наявністю системи покарань та стягнень, можливістю призначення більш м'якого покарання та звільнення від нього тощо. Цей принцип забезпечується можливістю застосування виду юридичної відповідальності в залежності від ступеня суспільної небезпечності скоєного правопорушення. При цьому, принцип індивідуалізації відповідальності знаходить також свій вираз в тому, що при призначенні покарання (стягнення) мають враховуватися всі особливості та обставини справи, характер правопорушення, ступінь здійснення винною особою протиправного наміру, ступінь вини, властиві їй індивідуальні риси, спосіб життя, мотиви скоєння правопорушення і інше.

У КУпАП відсутня стаття, яка б передбачала можливість призначення більш м'якого стягнення, ніж передбачено законом. Проте діючий Кримінальний кодекс України має відповідну статтю про призначення більш м'якого покарання, ніж передбачено законом. При розгляді даних матеріалів про притягнення до адміністративної відповідальності слід застосувати аналогію права.

Беручи до уваги наведене, з урахуванням особи винного суддя, вмотивувавши своє рішення, може призначити основне стягнення, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 статті 130 КУпАП.

При прийнятті рішення суддя враховує указані ОСОБА_1 обставини та надані ним письмові докази.

Так, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 офіційно не працевлаштований, займається тимчасовими заробітками у вигляді перевезенням пасажирів, це його єдиний дохід. На його утриманні знаходиться двоє малолітніх дітей ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 Так на думку суду, позбавлення останнього права керування транспортним засобом позбавить його можливості забезпечувати нормальні умови проживання його родини, що буде сприяти лише погіршенню їх матеріального становища та може поставити під загрозу їх подальше існування. Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 на обліку лікаря нарколога не перебуває, є членом Християнської церкви.

Також суддя враховує, що дії ОСОБА_1 не спричинили істотної шкоди громадським або державним інтересам. Крім того, будь-яких обставин, що обтяжують відповідальність правопорушника не встановлено.

Враховуючи вищевикладені обставини, фактичне визнання ОСОБА_1 вини, особу правопорушника, у якого робота безпосередньо залежить від керування автомобілем, наявність пом'якшуючих відповідальність обставин та відсутність обтяжуючих обставин, а також той факт, що тяжких наслідків від правопорушення не настало, суддя вважає, що останньому слід призначити адміністративне стягнення у вигляді штрафу в межах санкції ч. 1 статті 130 КУпАП без позбавлення права керування.

Так, виходячи з принципу справедливості, який є одним із основних принципів правосуддя, вирішальним у визначенні як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права є пропорційність відповідальності вчиненому правопорушенню. Вважаю, що в даному випадку, застосування стягнення у виді позбавлення спеціального права є явно несправедливим.

Саме таке стягнення суддя вважає, буде необхідним і достатнім для досягнення визначеної ст. 23 КУпАП мети - виховного впливу та запобіганню вчинення ОСОБА_1 нових правопорушень та пропорційним вчиненому адміністративному правопорушенню.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" слід стягнути із ОСОБА_1 на якого накладено адміністративне стягнення судовий збір в розмірі 352 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись п.5 ч.2ст.4 Закону України "Про судовий збір", ст.ст. 23, 33, 34, 36, ч.1 ст.130 КУпАП, суддя,

п о с т а н о в и в :

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, офіційно не працюючого, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, паспорт гр. України серія СМ 852088 , визнати винним в скоєні правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України та накласти стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) гривень, з перерахуванням суми штрафу в дохід держави на розрахунковий рахунок 0001, Одержувач: Держбюджет м. Бориспіль , Банк одержувача: Казначейство України (ЕАП), МФО 899998, код бюджетної класифікації 21081300, без позбавленням права керування транспортними засобами.

Стягнути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, офіційно не працюючого, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, паспорт гр. України серія СМ 852088 , на користь державного бюджету України (Отримувач коштів: Бориспільське управління Державної казначейської служби України Київської області, код отримувача (код ЄДРПОУ): 38007070, Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: 0004, код класифікації доходів бюджету: 22030101, призначення платежу: судовий збір, Бориспільського міськрайонного суду) судовий збір в розмірі 352 (триста пятдесят дві) грн. 40 коп.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд на протязі десяти днів з дня її винесення.

Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови і може бути пред'явлена до виконання протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Суддя Ю.В. Кабанячий

Постанова суду набрала законної сили ___________________.