Справа №359/9467/18
Провадження №3/359/3585/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року м. Бориспіль

Суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області Бондаренко І.А., розглянувши адміністративний матеріал, що надійшов відБатальйону патрульної поліції в місті Борисполі Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КпАП України,

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, паспорт громадянина України: НОМЕР_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи: НОМЕР_1 -

в с т а н о в и в:

23.10.2018 року о 11 год. 04 хв. в м. Борисполі по вул. Європейська 11, водій ОСОБА_1, керував автомобілем НОМЕР_2, в стані алкогольного сп'яніння. Огляд на стан сп'яніння, зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився із застосування приладу Драгер (алкотест) 6810 ARАМ-2244, тест 4165, проба на алкоголь позитивна і становить 2,34 ‰, в присутності двох свідків, чим порушив п.п. "а" п. 2.9 ПДР України, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину визнав, щиро розкаявся в скоєному, просив не позбавляти права керування транспортними засобами. ОСОБА_1 пояснив, що все життя починаючи з 1986 року по 2016 рік працював на посаді водія, в даний час знаходиться в пошуку нової роботи. Правопорушник додав, щопрофесія водія це основний спосіб заробітку для його родини, іншої професії за життя ним освоєні не були. Також зазначив, що на його утриманні перебуває тесть ОСОБА_2, який являється тяжко хворим та регулярно потребує поїздок до закладів охорони здоров'я. Автомобіль він використовує вразі потреби доставки тестя до Бориспільської ЦРЛ. В підтвердження вище вказаного надав суду характеристику з місця попередньої роботи, копію трудової книжки, характеристикою за місце проживання та виписку із медичної картки стаціонарного хворого.

Заслухавши особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, ознайомившись з матеріалами про адміністративне правопорушення, встановлено, що вина ОСОБА_1 підтверджується даними, що містяться в протоколі про адміністративне правопорушення серії БР № 071155 (а.с.2), актом огляду на стан алкогольного сп'яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с.4), даними роздруківки алкотестера "Драгер 6810" ARАМ-2244, тест 4165, відповідно до якого проба на алкоголь позитивна і становить 2,34 ‰ (а.с.3), письмовими поясненнями свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с.6-8), розпискою написаною ОСОБА_1 про залишення транспортного засобу на зберігання (а.с.10) та поясненнями ОСОБА_1, які він надав в суді.

Таким чином, у справі про адміністративне правопорушення є достатньо достовірних, належних та допустимих доказів, які вказують на доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

У зв'язку з цим суд приходить до висновку про порушення ОСОБА_1 зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення вимог ПДР, а саме п.2.9а, що свідчить про скоєння ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до статті 24 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність.

Відповідно до статті 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Так, адміністративне стягнення має на меті покарання порушника, запобігання скоєнню нових правопорушень. Про те покарання не є самоціллю, воно виступає необхідним засобом виховання правопорушника і запобігання правопорушенням.

У відповідності з положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно ст. 9 Конституції України, а також ст. 17 Закону України "Про міжнародні договори" від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є часткою національного законодавства України. Також передбачається, що якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. Тобто в такому випадку міжнародно-правові норми мають пріоритетне значення.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію "Про захист прав людини і основоположних свобод", а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід'ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов'язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа "Надточій проти України" від 15 травня 2008 року). ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні "Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії" від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення "кримінального обвинувачення". Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки "право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності" (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Маліге проти Франції" від 23 вересня 1998 року).

Європейський суд з прав людини у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 року зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. При цьому ЄСПЛ вважає, що будь-яке втручання у право власності обов'язково повинне відповідати принципу пропорційності. "Справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний надмірний тягар" (рішення у справі від 02.11.2004 р. "Трегубенко проти України").

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Системний аналіз та юридичний зміст положень ч. 2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа. Відмінність у складі правопорушення (як в цілому, так і в конкретних його елементах) дає підстави для притягнення особи до різних видів юридичної відповідальності. Також, юридична відповідальність встановлюється за скоєння конкретного правопорушення конкретною особою, тобто вона має індивідуальний характер і характеризується, зокрема наявністю системи покарань та стягнень, можливістю призначення більш м'якого покарання та звільнення від нього тощо. Цей принцип забезпечується можливістю застосування виду юридичної відповідальності в залежності від ступеня суспільної небезпечності скоєного правопорушення. При цьому, принцип індивідуалізації відповідальності знаходить також свій вираз в тому, що при призначенні покарання (стягнення) мають враховуватися всі особливості та обставини справи, характер правопорушення, ступінь здійснення винною особою протиправного наміру, ступінь вини, властиві їй індивідуальні риси, спосіб життя, мотиви скоєння правопорушення і інше.

У КУпАП відсутня стаття, яка б передбачала можливість призначення більш м'якого стягнення, ніж передбачено законом. Проте діючий Кримінальний кодекс України має відповідну статтю про призначення більш м'якого покарання, ніж передбачено законом. При розгляді даних матеріалів про притягнення до адміністративної відповідальності слід застосувати аналогію права.

Беручи до уваги наведене, з урахуванням особи винного суддя, вмотивувавши своє рішення, може призначити основне стягнення, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 статті 130 КУпАП.

При прийнятті рішення суддя враховує указані представником особи, яка притягується до адміністративної відповідальності обставин.

При розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 з 13.03.1985 року по 07.05.1986 працював водієм 3-го класу в АК-7, з 21.06.1988 по 09.11.1988 року працевлаштований водієм 3-го класу, з 18.11.1988 по 06.08.1990 року робив на посаді водія автобуса 3-го класу, з 11.03.1991 по 18.10.1994 року знову працює на посаді водія автобуса 3-го класу, з 26.10.1994 по 12.11.1999 працевлаштований на посаді водія 2-го класу в ТОВ «МК», 06.12.1999 по 01.07.2005 року прийнятий та в подальшому звільнений з посади водія 2 класу служби, 27.11.2006 по 21.02.2011 року працював водієм в ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», 10.06.2011 року по 05.03.2012 року займав посаду водія автобуса 1-го класу, з 17 квітня 2012 по 15 березня 2016 року працював водієм першого класу у Міжнародній асоціації «Пожежна безпека України». Відповідно до характеристики з місця останньої роботи, за час перебування на даній посаді, ОСОБА_1 зарекомендував себе позитивно, володіє високими професійними знаннями і навичками. Завжди зберігає присутність духу, тактовний, ввічливий і уважний, надзвичайно витривалий та працездатний. За час роботи, порушень ПДР не здійснював. Відповідно до характеристики за місцем проживання ОСОБА_1 характеризується з позитивної сторони, спиртними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує. Відповідно до виписки відділення хірургії Бориспільської ЦРЛ №2558/109, ОСОБА_2 (тесть особи, яка притягується до адміністративної відповідальності), хворіє ГПЖ ст. Тампонада сечового міхура, затримка сечі. Правобічна плевропневмонія. Із слів ОСОБА_1 він зараз перебуває в пошуках нової роботи, професія водія це основний спосіб заробітку для нього та його родини, іншої професії за життя ним освоєні не були. Більше того ОСОБА_1 повідомив, що тесть перебуває на його утриманні та регулярно потребує поїздок до закладів охорони здоров'я. Автомобіль він використовує вразі потреби доставки тестя до Бориспільської ЦРЛ. Тому позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортним засобом позбавить його можливості забезпечувати нормальні умови проживання для нього та ОСОБА_2, що буде сприяти лише погіршенню матеріального становища та погіршення здоров'я його тестя.

Також, суддя враховує, що дії ОСОБА_1 не спричинили істотної шкоди громадським або державним інтересам. Будь-яких обставин, що обтяжують відповідальність останнього не встановлено.

Враховуючи наведені обставини, ступінь вини ОСОБА_1, особу правопорушника, наявність пом'якшуючих відповідальність обставин та відсутність обтяжуючих обставин, а також той факт, що тяжких наслідків від правопорушення не настало, суддя вважає, що останньому слід призначити адміністративне стягнення у вигляді штрафу в межах санкції ч. 1 статті 130 КУпАП без позбавлення права керування.

Так, виходячи з принципу справедливості, який є одним із основних принципів правосуддя, вирішальним у визначенні як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права є пропорційність відповідальності вчиненому правопорушенню. Вважаю, що в даному випадку, застосування стягнення у виді позбавлення спеціального права є явно несправедливим.

Саме таке стягнення суддя вважає, буде необхідним і достатнім для досягнення визначеної ст. 23 КУпАП мети - виховного впливу та запобіганню вчинення ОСОБА_1 нових правопорушень та пропорційним вчиненому адміністративному правопорушенню.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" слід стягнути із ОСОБА_6, на якого накладено адміністративне стягнення, судовий збір в розмірі 352 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись п.5 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір", ст.ст. 23, 33, 34, ч.1 ст.130 КУпАП, суддя -

п о с т а н о в и в:

Визнати винним ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, паспорт громадянина України: НОМЕР_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи: НОМЕР_1, у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накласти на нього стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) грн. 00 коп., який слід стягнути на користь держави України (одержувач: Київській області м. Київ/21081300; МФО: 899998; КБК 21081300; , р/р № 0001) без позбавлення права керування транспортними засобами.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, паспорт громадянина України: НОМЕР_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи: НОМЕР_1, на користь державного бюджету України (р/р № 0004, МФО: 899998, код за , банк: ГУДКСУ у Київській області м. Київ, отримувач коштів: Бориспільське управління Державної казначейської служби України, КБК 22030101, призначення платежу судовий збір, Бориспільського міськрайонного суду Київської області в розмірі 352 грн. 40 коп.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постановиі може бути пред'явлена до виконання протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Постанова суду набрала законної сили ___________________

Суддя : І.А. Бондаренко