Справа №589/543/18 Головуючий у суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 33/788/160/18 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2018 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми в режимі відеоконференції (дистанційне судове провадження) справу про адміністративне правопорушення № 589/543/18 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 26 лютого 2018 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканка АДРЕСА_1

визнана винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, оскільки вказівка в судовому рішенні про визнання вини та щире каяття не відповідає дійсності, вона не приймала участі у судовому розгляді, працівником поліції при складанні протоколу та суддею при ухваленні рішення були істотно порушені її права та вимоги закону.

Постановою судді Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 26.02.2018 ОСОБА_3 визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і на неї накладене адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 352,40 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді, 09.02.2018 о 22-20 год. в м. Шостка по вул. Свободи в районі буд.63 ОСОБА_3 керувала автомобілем ВАЗ 21063 д.н.з. 169-44СА з ознаками алкогольного спяніння (запах алкоголю з порожнини роту, поведінка, що не відповідає обстановці), від проходження огляду на стан алкогольного спяніння шляхом продуття газоаналізатора Alcotest 6810 та медичного огляду на стан алкогольного спяніння у встановленому законом порядку відмовилася в присутності двох свідків, чим порушила вимоги п.2.5 ПДР.

Вислухавши доводи особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, яка підтримала свою апеляційну скаргу, просила скасувати постанову судді та закрити провадження у справі у звязку з відсутністю в її діях складу правопорушення, перевіривши матеріали даної справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст.9 Конституції України, ст.19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права.

У відповідності до ч.2 ст.7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.268 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Як було встановлено під час апеляційного розгляду протокол про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_3 надійшов до суду першої інстанції 15.02.2018 і його розгляд в суді був первісно призначений працівниками поліції на 26.02.2017 о 09 год. 00 хв., що підтверджується відповідним записом у протоколі.

26.02.2018 ОСОБА_3 зявилась до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області, проте судовий розгляд справи не відбувся з невідомих причин і наступний розгляд був призначений на 01.03.2018 о 08 год. 55 хв., про що свідчать як показання в апеляційному суді ОСОБА_3, так і судова повістка (а.с.8, 9) та відповідний запис помічника судді на обкладинці даної судової справи.

Однак, незважаючи на викладені вище обставини, суддя суду першої інстанції здійснила розгляд справи у відсутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності саме 26.02.2018, а не 01.03.2018.

Слід зазначити, що така загальна (основна) засада (принцип) судочинства як рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч.1 ст.24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Таким чином, при розгляді справи не був дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який знайшов своє відображення у рішенні Конституційного Суду України від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу), у якому формулюючи незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод обєктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.

З огляду на викладене, присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати в суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову по справі, є невід'ємним правом, а для суддів усіх інстанції важливим елементом законного і справедливого правосуддя.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення ЄСПЛ у справах «Домбо ОСОБА_4 проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands) від 27.10.1993, заява № 14448/88, п.33); «Анкерль проти Швейцарії» (Ankerl v. Switzerland) від 23.10.1996 р., заява № 17748/91, п.38).

Аналогічною є і усталена судова практика ЄСПЛ у справах щодо України, коли неодноразово був застосований «принцип рівності», як приклад у п.п.26 і 29 рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), згідно якої «принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (див., інші рішення та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), заява № 39594/98, п.72, ECHR 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy), рішення від 28.08.1991, заява серія A № 208-B, п.33; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy), рішення від 12.10.1992, заява серія A № 245-C, п.26; «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), заява № 54698/00, п.28, рішення від 08.06.2006). За наслідками розгляду цієї справи ЄСПЛ дійшов висновку, «що у провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п.1 ст.6 Конвенції».

Враховуючи вказані вище фактичні обставини справи у взаємозвязку з положеннями ч.1 ст.268 КУпАП, виходячи із засад судочинства, закріплених в ст.129 Конституції України, розділі І ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах, в тому числі і з принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції були істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_3, а також проігноровані вимоги чинних процесуальних норм законодавства України про адміністративні правопорушення, яке застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, і міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, внаслідок чого судове рішення підлягає безумовному скасуванню через порушення норм процесуального права, згідно яких особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право на захист, яке полягає у наданні їй можливості надати усні пояснення з приводу обставин правопорушення, право збирати і подавати суду докази, брати особисту участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, право на безпосередню участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується її прав та обовязків, у порядку, передбаченому законом, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені законом.

У звязку з цим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в частині порушення її прав суддею суду першої інстанції є обґрунтованими і заслуговують на увагу, а постанову судді з цих підстав не можна вважати законною, обґрунтованою і належним чином вмотивованою.

Разом з тим, з матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що 09.02.2018 о 22 год. 20 хв. в м. Шостка по вул. Свободи в районі буд.63 водій ОСОБА_3 керувала автомобілем ВАЗ 21063 д.н.з. 169-44СА з ознаками алкогольного спяніння (запах алкоголю з порожнини роту, поведінка що не відповідає обстановці), від проходження огляду на стан алкогольного спяніння шляхом продуття газоаналізатора Alcotest 6810 та медичного огляду у встановленому законом порядку відмовилася в присутності двох свідків, чим порушила вимоги п.2.5 ПДР України.

Факт вчинення водієм ОСОБА_3 правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, обєктивно підтверджується дослідженими в суді апеляційної інстанції доказами у справі, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії АП2 № 523178 від 09.02.2018 (а.с.1), який був складений уповноваженою особою у присутності двох свідків;

- власноручними письмовими поясненнями ОСОБА_3, викладеними нею у протоколі про адміністративне правопорушення, згідно яких вона «керувала автомобілем в тверезому стані, відмовилася дути в прибор і їхати до лікарні, випила увечері 0,20 г червоного вина»;

- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 від 09.02.2018 (а.с.3), згідно яких у їх присутності водій ОСОБА_3 відмовилась від продуття газоаналізатора «ALCOTEST-6810» на місці та проходження медичного огляду на стан спяніння у медичному закладі в установленому законом порядку.

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо, а згідно ч.2 цієї норми Закону обовязок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.252 КУпАП, суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Аналізуючи зазначені положення процесуального закону та оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозвязку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження в справі про адміністративне правопорушення, не вбачає будь-яких законних підстав не довіряти вказаним доказам.

Крім того, наведені вище докази жодним чином не спростовуються іншими доказами чи матеріалами справи, в тому числі і показаннями в апеляційному суді ОСОБА_3 щодо обставин правопорушення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про упередженість свідків апеляційний суд вважає необгрунтованими, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Крім того, як вбачається з листа т.в.о. начальника управління кадрового забезпечення ГУНП національної поліції в Сумській області ОСОБА_7 від 02.04.2018 за № 12/к-24зі, свідок ОСОБА_5 дійсно проходив службу в органах внутрішніх справ, що само по собі не свідчить про його упередженість чи будь-яку заінтересованість у певних обставинах (подіях).

При цьому, апеляційний суд враховує, що зазначені у протоколі свідки лише підтверджують факт відмови водія ОСОБА_3 від проходження огляду на стан спяніння в установленому законом порядку на вимогу працівника поліції у відповідності до п.2.5 ПДР України, про що остання не заперечувала в судовому засіданні і власноруч зазначила у протоколі про адміністративне правопорушення.

Установленим порядком проходження медичного огляду, про який йдеться мова у п.2.5 ПДР України і ст.130 КУпАП, є визначена у ст.266 КУпАП, розділі ІХ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затверджена наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015, зареєстрована в МЮ України за № 1408/27853 від 10.11.2015), п.6 розділу ІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (затверджена спільним наказом МВС і МОЗ України від 09.11.2015, зареєстрована в МЮ України за № 1413/27858 від 11.11.2015) і п.8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (затверджений постановою КМУ № 1103 від 17.12.2008, з послідуючими змінами), процедура направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану сп'яніння і проведення такого огляду.

Згідно встановленої процедури огляд водія на стан сп'яніння проводиться: 1) поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; 2) лікарем закладу охорони здоровя (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку), а тому апеляційний суд не може прийняти до уваги твердження апеляційної скарги про порушення працівниками поліції установленого порядку огляду на стан сп'яніння, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Зазначені вище положення законодавства щодо процедури направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану сп'яніння і проведення такого огляду чітко передбачають межі повноважень службових осіб, які здійснюють такий огляд, їх права і обовязки, які на думку апеляційного суду були дотримані у повному обсязі.

Що стосується підстав, за яких огляд на стан сп'яніння визнається недійсним, то вони також чітко визначені у законі і не узгоджуються з позицією захисту особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, а тому доводи її апеляційної скарги і в цій частині також є необґрунтованими.

В своєму рішенні від 29.06.2007 по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02) ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі».

Таким чином, апеляційний суд приходить до переконання, що протокол про адміністративне правопорушення разом з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, наведеними вище, у своїй сукупності і взаємозвязку є достатніми для прийняття рішення про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, у звязку з чим доводи її апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Враховуючи наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, факт вчинення ОСОБА_3 правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду даної справи, оскільки остання керувала транспортним засобом з ознаками алкогольного спяніння і відмовилась від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння, чим порушила вимоги п.2.5 ПДР України, а тому апеляційний суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_3 винною у вчиненні даного правопорушення.

Разом з тим, у відповідності до ч.2 ст.38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у ч.3 цієї статті. За цих обставин не може бути розпочато провадження в справі, а розпочате підлягає закриттю (п. 7 ст. 247 КУпАП).

Зважаючи на те, що адміністративне правопорушення було вчинене 09.02.2018, то строк накладення адміністративного стягнення сплинув 09.05.2018, внаслідок чого після скасування постанови судді від 26.02.2018 провадження по справі у відношенні ОСОБА_3 підлягає закриттю на підставі п.7 ст.247 КУпАП у звязку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строку, передбаченого ст.38 КУпАП.

Керуючись ст.294 КУпАП України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову судді Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 26 лютого 2018 року відносно ОСОБА_3 скасувати через порушення суддею суду першої інстанції норм процесуального права, а провадження у справі закрити у зв'язку із закінченням на момент апеляційного розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст.38 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіОСОБА_2.