Справа № 428/7057/18
Провадження №3/428/1353/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Олійник В.М., при секретарі Лисенко Л.Ю.,

розглянувши матеріали, які надійшли з УПП в Луганській області ДПП про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН не зазначено, паспорт серії ЕН 783613, не працюючого, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

ВСТАНОВИВ:

З протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 1200034 слідує, що ОСОБА_1 29.05.2018 року о 00-28 год. у м.Сєвєродонецьку на перехресті вул.Донецька та вул.Федоренко, керував транспортним засобом автомобілем «Kia Carnival», д.н.з.ВВ 8347 ВЕ, з явними ознаками алкогольного спяніння: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, порушення мови. Від огляду на стан алкогольного спяніння, у встановленому законом прядку відмовився в присутності двох свідків.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 173103 слідує, що ОСОБА_1 29.05.2018 року о 01-48 год. у м.Сєвєродонецьку по вул.Гоголя, 51, керував транспортним засобом автомобілем «Kia Carnival», д.н.з.ВВ 8347 ВЕ, з ознаками алкогольного спяніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови. Від проходження огляду на стан спяніння, у встановленому законом прядку відмовився в присутності двох свідків.

В судове засідання ОСОБА_1 не з'явився, про день та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, до суду для надання пояснень не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань щодо відкладення розгляду справи до суду не надав. Таким чином особа, що притягається до адміністративної відповідальності, будучи належним чином повідомленою відповідно до положень ст. ст. 268, 277-2 КУпАП України про день, час та місце розгляду справи не зявилася, про причини неявки не повідомив, суд, виходячи з вище зазначених правових норм, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобовязана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки, вважає можливим провести розгляд справи у відсутність особи, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення.

Дослідивши матеріали провадження, суд відповідно до вимог ст.280 КУпАП, дійшов наступних висновків.

Так, суд зобовязаний виконувати завдання Кодексу України про адміністративне правопорушення, передбачені ст.1 КУпАП, у якій зазначено, що завданням Кодексу України про адміністративне правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушення, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обовязків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно ст.ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. При цьому орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Протокол про адміністративне правопорушення є процесуальним документом, в якому зазначається суть правопорушення та інші дані, необхідні для розгляду справи, і не може вважатися беззаперечним доказом вини особи.

Відповідно до диспозиції ч.1ст.130 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність не тільки за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп'яніння, а й за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно вимог ст.14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобовязані знати і неухильно дотримуватись вимог Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху,статтею 53цього Закону передбачено, що юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України.

Відповідно до п. 2.5ПДР України водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп'яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Порядок проходження огляду водіїв на стан сп'яніння регламентується ст. 266 КУпАП та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом МВС України № 1452/735 від 9 листопада 2015 року.

Так, відповідно до змісту ст. 266 КУпАП та «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за № 1413/27858, якщо поліцейський уповноваженого підрозділу НПУ виявляє ознаки стану алкогольного сп'яніння у водія транспортного засобу (запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів; порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці), у зв'язку з чим є законні підстави вважати, що останній перебуває у такому стані, то має право вимагати пройти відповідно до встановленого порядку огляд на стан алкогольного спяніння.

Оглядом доданих відеоматеріалів з нагрудних камер поліцейських, що містяться в матеріалах справи та іншими доданими матеріалами до протоколу БД № 1200034, підтверджується факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, однак не підтверджується наявність лише алкогольного спяніння, як зазначено в протоколі, оскільки ОСОБА_1 стверджував, що алкоголь не вживав, а посварившись з дружиною вживав серцеві лікарські препарати. Однин з поліцейських ставив під сумнів наявність запаху алкоголю у видихуємому повітрі, та окрім того констатував, що зіниці слабко реагують на світло, що відноситься до ознак наркотичного спяніння. Поліцейський, який складав протокол, також зазначав, що ОСОБА_1 перебуває під дією лікарських засобів.

Також в підтвердження обставини адміністративного правопорушення матеріали справи містять письмові пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які оформлені шляхом заповнення відповідних вільних граф і мають бланкетний характер.

Крім того, наданий відеозапис не містить підтверджень розяснення інспектором наслідків відмови від проходження огляду на стан спяніння.

Статтею 266 КУпАП передбачено, що особи, які керують транспортними засобами, річковими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

У разі відсторонення особи від керування транспортним засобом, річковим або маломірним судном можливість керування цим транспортним засобом, річковим або маломірним судном надається уповноваженій нею особі, яка має посвідчення водія (судноводія) відповідної категорії та може бути допущена до керування транспортним засобом, річковим або маломірним судном.

В даному випадку, хоча з наданих відеозаписів і слідує, що працівник поліції неодноразова повідомляв про необхідність відсторонення від керування, та в матеріалах міститься розписка відповідно до якої ОСОБА_1 зобовязувався не керувати транспортним засобом, однак в матеріалах справи не містять дані стосовно того, що ОСОБА_1 дійсно був відсторонений від керування, а транспортний засіб було евакуйовано чи керування передано іншій особі, яка має посвідчення водія та може бути допущена до керування транспортним засобом.

Окрім того, факт відсторонення від керування спростовується протоколом про адміністративне правопорушення БД № 173103 та постановою ВР № 096450.

Оглядом доданих відеоматеріалів з нагрудних камер поліцейських, що містяться в матеріалах справи та іншими доданими матеріалами до протоколу БД № 173103, не підтверджується факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, оскільки з відеозапису слідує, що автомобіль нерухомо перебував перед вїздом до цілодобової стоянки, а ОСОБА_1 перебував в салоні автомобілю та розмовляв по телефону. Вимагаючи від ОСОБА_1 проходження огляду на стан спяніння на місці зупинки чи у медичному закладі, працівники поліції жодним чином не виказували підозри на перебування ОСОБА_1 у стані спяніння, наявність ознак спяніння, а оперували лише тим, що у відношенні ОСОБА_1 вже складався протокол та він зобовязувався не керувати транспортним засобом. Окрім того, саме на вимогу поліцейського, ОСОБА_1 здійснив рух транспортного засобу, що розцінюється судом як підбурювання до скоєння порушення з метою його фіксації та отримання доказів, тобто поліцейська провокація.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.

Крім того, у п.21 свого рішення у справі «Надточий проти України» від 15 травня 2008 року ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ЄСПЛ під провокацією (поліцейською) розуміє випадки, коли задіяні посадові особи, які є або співробітниками органів безпеки, або особами, що діють за їх дорученням, не обмежують свої дії лише розслідуванням кримінальної справи по суті неявним способом, а впливають на субєкт з метою спровокувати його на скоєння злочину, який в іншому випадку не було би скоєно, задля того щоб зробити можливим виявлення злочину, тобто отримати докази та порушити кримінальну справу (рішення ЄСПЛ у справі «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року).

Так, навіть якщо в минулому заявник був притягнутий до кримінальної відповідальності, це саме по собі не є ознакою того, що він наразі здійснює будь-яку злочинну діяльність (рішення ЄСПЛ у справі «Константін та Стоян проти Румунії» від 29 вересня 2009 року).

Крім того з наданих відеозаписів з нагрудних камер поліцейський також не вбачається розяснення ОСОБА_1 наслідків відмови від проходження огляду на стан спяніння.

Згідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обовязок відповідно до закону здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення.

Відповідно до цієї ж статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов'язок сприяти максимальному забезпеченню процесуальних прав учасників судового провадження.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобовязаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948р. та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950р., передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Суд наголошує, що правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Так, згідно п.4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

В Рекомендаціях №R (91) 1 ОСОБА_4 Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обовязку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Зі змісту ст.62 Конституції України слідує, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, з огляду на встановлені в судовому засіданні порушення при складанні протоколів про адміністративне правопорушення та оформленні матеріалів, приймаючи до уваги, що всі сумніви щодо доведеності вини слід тлумачити на його користь, за відсутності переконливих доказів провини ОСОБА_1, суд приходить до висновку, що при розгляді справи не доведено, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а вказані правопорушення задокументовані в законний спосіб, з огляду на вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, оцінюючи надані докази, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а отже провадження по справі підлягає закриттю у звязку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Оскільки, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження по справі, судовий збір на підставі ст. 40-1 КУпАП стягненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 9, 33, 40-1, ч. 1 ст. 130, ст.ст. 221, 247, 276, 277, 283, 284 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП - закрити, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у звязку з відсутністю складу та події адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Луганської області у десятиденний строк з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Сєвєродонецький міський суд.

Суддя В. М. Олійник