ПОСТАНОВА

Справа № 137/1063/18

11.07.2018 3/137/339/18

Суддя Літинського районного суду Вінницької області Гопкін П.В., розглянувши матеріали, що надійшли від Літинського відділення Калинівського відділу ГУНП у Вінницькій області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, студента ІНФОРМАЦІЯ_4, за ч.2 ст. 126 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

26.05.2018 р. о 10:15 год. по автодорозі М-12, водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом, котрий не зареєстрований в законному порядку, при цьому не не отримував посвідченням водія та не мав при собі поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 30.1, п. 2.1А, 2.1 (ґ)Правил дорожнього руху України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 126 КУпАП: керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

В судовому засіданні ОСОБА_1 проти інкримінованого йому правопорушення заперечив з посиланням на Віденську конвенцію про дорожній рух, згідно якої мопед транспортний засіб, котрим керував ОСОБА_1 не являється транспортним засобом, а взагалі прирівнюється до велосипеда.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1, врахувавши особу останнього, дослідивши матеріали справи, приходжу до висновку, що ОСОБА_1 слід визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 126 КУпАП, та призначити йому адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 (пятсот десять) гривень.

Винуватість ОСОБА_1 в інкримінованому правопорушенні підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії БД № 042167 від 26.05.2018 р. (а.с.3). Одночасно ОСОБА_2 сам не заперечував проти факту керування ним транспортного засобу без посвідчення водія, посилаючись на ту обставину, що його мопед не являється транспортним засобом.

Щодо посилання ОСОБА_1 - особи що притягається до адміністративної відповідальності про те, що транспортний засіб, яким він керував згідно Віденської конвенції «Про дорожній рух» прирівняно до велосипеда, слід зазначити наступне.

Конвенція про дорожній рух (Відень, 8 листопада 1968 року), яка ратифікована Україною та є обов'язковою складовою міжнародного права, містить наступні визначення велосипеда та мотоциклу, як транспортних засобів.

Зокрема пункт l) термін "велосипед" означає будь-який транспортний засіб, який має принаймні два колеса і приводиться в рух виключно мускульною енергією осіб, які перебувають на цьому транспортному засобі, зокрема за допомогою педалей або рукояток;

m)термін "велосипед підвісним двигуном"означає будь-який двох або триколісний транспортний засіб, забезпечений двигуном внутрішнього згоряння об'ємом циліндра,що не перевищує 50 куб.см(3.05куб.дюйма), і максимальна конструктивна швидкість якого не перевищує 50км/годину(30миль/год); однак Договірні сторони можуть не вважати велосипедами з підвісним двигуном відповідно до свого національного законодавства ті транспортні засоби, які не мають характеристик велосипедів щодо можливостей їх використання, зокрема можливості приведення їх у рух за допомогою педалей, або які за своєю максимальною конструктивною швидкості, вазі або деяким характеристикам двигуна перевищують встановлені межі. Жодне положення цього визначення не повинно тлумачитися як перешкода Сторонам повністю прирівнювати велосипеди з підвісним двигуном до велосипедів при застосуванні приписів своїх національних законодавств, що стосуються дорожнього руху;

n) термін "мотоцикл" означає будь-який двоколісний транспортний засіб з коляскою або без неї, що має двигун. Договірні сторони можуть в своєму національному законодавстві прирівнювати до мотоциклів триколісні транспортні засоби, вага яких без навантаження не перевищує 400 кг (900 фунтів). Термін "мотоцикл" не включає велосипеди з підвісним двигуном, однак Договірні сторони можуть за умови, що вони зроблять відповідну заяву згідно з пунктом 2 статті 54 цієї Конвенції, прирівнювати велосипеди з підвісним двигуном до мотоциклів при застосуванні цієї Конвенції.

Відповідно до визначень, що містяться в п.1.10 Постанови КМУ «Про правила дорожнього руху» від 10 жовтня 2001 р. № 1306велосипед - транспортний засіб, крім інвалідних колясок, що приводиться в рух мускульною силою людини, яка знаходиться на ньому; мопед - двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об'ємом до 50 куб.см. або електродвигун потужністю до 4 кВт; механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна; транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.

Зважаючи на вищевикладене, транспортний засіб, яким керував ОСОБА_1 відноситься до механічних транспортних засобів та відповідно до п.2.13 Правил дорожнього руху щоб мати право керування ним необхідно отримати посвідчення водія відповідної категорії, що не суперечить Конвенції про дорожній рух, оскільки вона встановлює загальні принципи для національного законодавства.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Щодо юридичної відповідальності особи слід зазначити, що у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити надмірний тягар для особи».

Відповідно до ст. 40-1 КУпАП, особою, на яку накладено адміністративне стягнення, сплачується судовий збір. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, розмір судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на викладене вище, із ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 0,2 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.у, що становить 352,40 грн.

Керуючись ст. 40-1, ст. 126, п. 1 ч. 1 ст. 284 КУпАП, ст. 4 Закону України «Про судовий збір»,

ПОСТАНОВИВ:

Визнати винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП, та призначити йому адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510(пятсот десять) гривень.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави Україна судовий збір у розмірі 0,2 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 352,40 грн.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області протягом 10 днів з дня її винесення.

Суддя: Гопкін П. В.