Справа №583/955/18 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Сидоренко Р. В.
Номер провадження 33/788/307/18 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення № 583/955/18 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11 травня 2018 року, за якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець АДРЕСА_1

притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_3

захисника - адвоката ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді у зв'язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки справа розглянута суддею однобічно, не враховане його бажання пройти огляд в Охтирській ЦРЛ і відмову працівників поліції видати відповідне направлення. Крім того, розгляд справи відбувся у його відсутність, незважаючи на клопотання, чим було обмежене його право на безпосередню участь у судовому засіданні.

Постановою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11.05.2018 ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 352 грн. 40 коп. судового збору.

Відповідно до постанови судді, ОСОБА_3 10.02.2018 близько 19 год. 30 хв. в м. Охтирка по вул. Слобідській керував автомобілем НОМЕР_1 в стані алкогольного сп'яніння, від проходження медичного огляду в установленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України.

Вислухавши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_4, які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі і просили скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено (ч.1 ст.285 КУпАП), а згідно ч.2 ст.294 КУпАП вона може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_3 через хворобу не був присутнім при розгляді справи та оголошенні суддею своєї постанови, копію судового рішення фактично отримав лише 14.06.2018, а тому, зважаючи на те, що він не мав можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на цю постанову, то строк на апеляційне оскарження даного рішення судді підлягає поновленню, оскільки він був пропущений ОСОБА_3 з поважних причин.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст.9 Конституції України, ст.19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права.

У відповідності до ч.2 ст.7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог п.2 ст.278 КУпАП, суддя при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, крім іншого, такі питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення, а згідно ч.2 ст.279 цього Кодексу суддя в судовому засіданні, крім іншого, оголошує протокол про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення, крім іншого, зазначаються: відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 387106 від 13.03.2018 (а.с.2), місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення - викладені таким чином - «водій ОСОБА_3 13.03.2018 о 01 год. 30 хв. в м. Охтирка по вул. Незалежності керував автомобілем НОМЕР_2 з явними ознаками алкогольного сп'яніння (почервоніння очей, запах алкоголю з порожнини роту), від проходження медичного огляду в законному порядку на факт вживання алкоголю та від продуву на місці в газоаналізатор Драгер 6810 ухилився шляхом відмови в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП».

Відповідно до ст.280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а згідно ст.283 цього Кодексу суддя, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, виносить постанову по справі, яка повинна містити, крім іншого, опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху також повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак).

Разом з тим, розглянувши вказаний вище протокол про адміністративне правопорушення, суддя суду першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що «ОСОБА_3 10.02.2018 о 19.30 годині знаходячись в м. Охтирка на вул. Слобідській керував транспортним засобом марки ВАЗ 2101, д.р.н. НОМЕР_4, в стані алкогольного сп'яніння, різкий запах алкоголю з порожнини роту, від продуву газоаналізатора Драгер 68 10 та проходження медогляду на стан сп'яніння в медичному закладі відмовився в присутності двох свідків, порушив п.2.5 ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП».

Зокрема, ухвалюючи своє рішення, суддя суду першої інстанції не дотримався вказаних вище вимог закону, а саме не обґрунтував та не вмотивував належним чином свої висновки у постанові щодо зміни ним фактичних обставин правопорушення, оскільки протокол у відношенні водія ОСОБА_3 був складений за правопорушення, вчинене ним зовсім за інших обставин: інша дата, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; інший транспортний засіб (марка, модель, номерний знак).

Обґрунтованість судового рішення означає відповідність висновків судді у постанові фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, і винесення обґрунтованої постанови є результатом пізнання суддею цих обставин, які в обов'язковому порядку повинні бути підтверджені доказами (ч.1 ст.251 і ст.280 КУпАП). При цьому, слід зазначити, що суддя може обґрунтовувати свої висновки лише на тих доказах, які він безпосередньо досліджував в судовому засіданні у порядку, передбаченому ст.279 КУпАП.

Порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених цим законодавством.

У справі про адміністративне правопорушення протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ - акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (ч.1 ст.130 КУпАП), тому є не тільки обов'язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому це судове рішення підлягає безумовному скасуванню через порушення норм процесуального права, а апеляційна скарга ОСОБА_3 - задоволенню з цих підстав.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про порушення суддею його права на безпосередню участь у судовому засіданні, то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, протокол про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_3 надійшов до суду першої інстанції 20.03.2018 і його розгляд був призначений суддею на 29.03.2018, про що ОСОБА_3 був повідомлений в установленому законом порядку.

29.03.2018 від захисника ОСОБА_4 до суду надійшла письмова заява про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку з хворобою ОСОБА_3 (орієнтовний термін лікування два тижні), після чого останнього було повідомлено про нову дату розгляду справи - 13.04.2018, однак захисником у судовому засіданні було надано нову довідку про хворобу ОСОБА_3 від 13.04.2018, тому розгляд справи знову був відкладений на 17.04.2018.

17.04.2018 захисником ОСОБА_4 було надано чергову медичну довідку про хворобу ОСОБА_3 від 17.04.2018 і розгляд справи знову був відкладений на 11.05.2018.

10.05.2018 від захисника ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надійшли клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату через неможливість прибути в судове засідання із-за зайнятості захисника у іншому судовому процесі, а ОСОБА_3 у зв'язку з хворобою.

Суддя суду першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість розгляду справи у відсутність ОСОБА_3, оскільки останній у передбачений законом спосіб був сповіщений про місце та час розгляду справи і від нього не надійшло обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи, що допускається згідно ст.268 КУпАП.

Враховуючи зазначені вище обставини, неналежну процесуальну поведінку ОСОБА_3 та його численні ігнорування судового розгляду, усталену судову практику ЄСПЛ щодо оцінки поведінки особи та її вплив на тривалість розгляду справи, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції не були порушені процесуальні права ОСОБА_3, в тому числі право на захист, на доступ до правосуддя, диспозитивність та на справедливий суд, оскільки розгляд справи відкладався достатню кількість разів, в тому числі і за заявою останнього, для забезпечення як його участі, так і участі його захисника в судовому провадженні в справі про адміністративне правопорушення, а наявна в матеріалах справи медична документація, хоч і вказувала на хвороби, однак не містила жодної інформації про неможливість участі ОСОБА_3 у розгляді справи і присутності в судовому засіданні.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 §1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р., «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець». Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст.6 §1 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

В іншому своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».

Слід зауважити, що необґрунтоване зволікання з боку суду першої інстанції у розгляді даної справи могло призвести до негативних наслідків у виді безпідставного закриття провадження у справі відносно ОСОБА_3 на підставі п.7 ст.247 КУпАП через закінчення на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст.38 КУпАП, що є неприпустимим, оскільки зводиться нанівець легітимна мета провадження у справі про адміністративне правопорушення (охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством тощо) та унеможливлення існування розумної пропорційності між використаними судом засобами та поставленою метою.

Разом з тим, в ході апеляційного розгляду справи було встановлено, що водій ОСОБА_3 13.03.2018 о 01 год. 30 хв. в м. Охтирка по вул. Незалежності керував автомобілем НОМЕР_2 з явними ознаками алкогольного сп'яніння (почервоніння очей, запах алкоголю з порожнини роту), від проходження медичного огляду в законному порядку на факт вживання алкоголю та від продуву на місці в газоаналізатор Драгер 6810 ухилився шляхом відмови в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України.

Факт вчинення водієм ОСОБА_3 правопорушення за вказаних вище обставин об'єктивно підтверджується доказами у справі, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії БД № 387106 від 13.03.2018;

- показаннями в апеляційному суді свідка ОСОБА_7, згідно яких в його присутності водію автомобіля НОМЕР_3 було запропоновано пройти огляд на місці зупинки чи в лікарні, але останній відмовився. Також водій відмовився від пояснень та отримання копії протоколу про адміністративне правопорушення та на вимогу поліцейських не надав посвідчення водія;

- аналогічними письмовими поясненнями свідка ОСОБА_8;

- показаннями в апеляційному суді свідка ОСОБА_9, який склав протокол про адміністративне правопорушення, згідно яких водій ОСОБА_3 відмовився від проходження огляду на стан сп'яніння у встановленому законом порядку у присутності двох свідків.

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо, а згідно ч.2 цієї норми Закону обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.252 КУпАП, суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Аналізуючи зазначені положення процесуального закону та оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження в справі про адміністративне правопорушення, не вбачає будь-яких законних підстав не довіряти вказаним доказам.

Наведені вище докази жодним чином не спростовуються іншими доказами чи матеріалами справи, в тому числі і показаннями ОСОБА_3 щодо обставин вчинення правопорушення, який категорично заперечив свою вину у вчиненні правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення.

Вказані показання ОСОБА_3 є необґрунтованими і не заслуговують на увагу, оскільки вони повністю спростовуються дослідженими доказами по справі, а тому їх слід вважати недостовірними доказами захисту.

З огляду на викладене, враховуючи вказані вище вимоги законодавства України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні у відношенні водія ОСОБА_3 протоколу про адміністративне правопорушення були дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм та права і законні інтереси останнього.

Установленим порядком проходження медичного огляду, про який йдеться мова у п.2.5 ПДР України і ст.130 КУпАП, є визначена у ст.266 КУпАП, розділі ІХ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затверджена наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015, зареєстрована в МЮ України за № 1408/27853 від 10.11.2015), п.6 розділу ІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (затверджена спільним наказом МВС і МОЗ України від 09.11.2015, зареєстрована в МЮ України за № 1413/27858 від 11.11.2015) і п.8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (затверджений постановою КМУ № 1103 від 17.12.2008, з послідуючими змінами), процедура направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану сп'яніння і проведення такого огляду.

Згідно встановленої процедури огляд водія на стан сп'яніння проводиться: 1) поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; 2) лікарем закладу охорони здоров'я (у сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку), а тому апеляційний суд не може прийняти до уваги твердження апеляційної скарги про порушення працівниками поліції установленого порядку огляду на стан сп'яніння, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Зазначені вище положення законодавства щодо процедури направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану сп'яніння і проведення такого огляду чітко передбачають межі повноважень службових осіб, які здійснюють такий огляд, їх права і обов'язки, які на думку апеляційного суду були дотримані у повному обсязі.

Що стосується підстав, за яких огляд на стан сп'яніння визнається недійсним, то вони також чітко визначені у законі і не узгоджуються з позицією захисту особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, а тому доводи її апеляційної скарги і в цій частині також є необґрунтованими.

В своєму рішенні від 29.06.2007 по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02) ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов'язки у правовому полі».

Таким чином, апеляційний суд приходить до переконання, що протокол про адміністративне правопорушення разом з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, наведеними вище, у своїй сукупності і взаємозв'язку є достатніми для прийняття рішення про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, у зв'язку з чим доводи його апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Враховуючи наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, факт вчинення ОСОБА_3 правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду даної справи, оскільки останній керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп'яніння і відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України, а тому апеляційний суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні даного правопорушення.

Разом з тим, у відповідності до ч.2 ст.38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у ч.3 цієї статті. За цих обставин не може бути розпочато провадження в справі, а розпочате - підлягає закриттю (п. 7 ст. 247 КУпАП).

Зважаючи на те, що адміністративне правопорушення було вчинене 13.03.2018, то строк накладення адміністративного стягнення сплинув 13.06.2018, внаслідок чого після скасування постанови судді від 11.05.2018 провадження по справі у відношенні ОСОБА_3 підлягає закриттю на підставі п.7 ст.247 КУпАП у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строку, передбаченого ст.38 КУпАП.

Керуючись ст.294 КУпАП України, -

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження постанови судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11.05.2018.

Постанову судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11 травня 2018 року відносно ОСОБА_3 скасувати через порушення суддею суду першої інстанції норм процесуального права, а провадження у справі закрити на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у зв'язку із закінченням на момент апеляційного розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст.38 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіРунов В. Ю.