Іллічівський районний суд м.Маріуполя
Справа № 264/3342/18
ПОСТАНОВА

27.08.2018 р. м. Маріуполь

Суддя Іллічівського районного суду м. Маріуполя Кузнецов Дмитро Володимирович, розглянувши матеріали, які надійшли з Управління Укртрансбезпеки у Донецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серія ВЕ 193845, виданий 25.07.2001 року Ленінським РВ УМВС України у місті Донецьку, ІПН НОМЕР_1, працюючого генеральним директором ПрАТ «Маріуполь-Авто», який мешкає в АДРЕСА_1, зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_2, за ч. 1 ст. 164 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

18 червня 2018 року до суду надійшов матеріал про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП, в якому зазначено, що 15 червня 2018 року о 16 год. 40 хв. ОСОБА_1, будучи генеральним директором ПрАТ «Маріуполь-Авто», порушив умови ліцензування, а саме не вів облік дорожньо-транспортних пригод, учасниками яких були транспортні засоби ліцензіата, не проінформував Управління Укртрансбезпеки у Донецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про ДТП не пізніше, ніж через дві години після її скоєння.

ОСОБА_1 свою провину не визнав, просив закрити провадження у справі у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП. Вказував, що ПрАТ «Маріуполь-Авто» належним чином ведеться журнал обліку дорожньо-транспортних пригод, а також вчасно повідомляється про ДТП Управління Укртрансбезпеки у Донецькій області.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку про необхідність закриття провадження у справі внаслідок відсутності складу і події правопорушення з наступних підстав.

17 липня 1997 року Верховна Рада України ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства України, і підлягає застосуванню нарівні з національним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

В контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (Заява N 7460/03) правопорушення, яке розглядаються, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

ОСОБА_1 ставиться у провину провадження господарської діяльності з порушенням умов ліцензування, а саме не ведення обліку ДТП, учасником яких став транспортний засіб ліцензіата, та не проінформував Укртрансбезпеку не пізніше ніж через дві години після вчинення ДТП.

Так, відповідальність за ч.1 ст.164 КУпАП передбачена за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб'єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування, а так само без одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).

Так, у підтвердження провини ОСОБА_1 за ч.1 ст.164 КУпАП до матеріалів справи окрім протоколу про адміністративне правопорушення серія ІІ № 0001000 від 15.06.2018 року не надано жодних доказів, які б свідчили про порушення ним умов ліцензування під час здійснення господарської діяльності.

Натомість самим ОСОБА_1 до матеріалів справи наданий належним чином завірений журнал обліку дорожньо-транспортних пригод ПрАТ «Маріуполь-авто», який розпочато 01.06.2016 року, з якого вбачається, що починаючи з 18 червня 2016 року і по теперішній час ПрАТ «Маріуполь-авто» ведеться облік ДТП за участю транспортних засобів підприємства, а також належним чином завірена копія журналу обліку вихідних телефонограм, факсограм, що розпочатий 19.02.2017 року, з якого вбачається, що підприємством дійсно здійснюється повідомлення Управління Укртрансбезпеки у Донецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про ДТП.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

В ході розгляду справи доводи ОСОБА_1 про належне виконання ним умов ліцензування під час здійснення господарської діяльності спростовані не були, а навпаки знайшли повне своє підтвердження.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібермон проти Франції», Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обовязковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Згідно ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи зазначену практику Європейського суду з прав людини та презумпцію невинуватості, передбачену статтею 62 Конституції України, в матеріалах справи відсутні будь-які переконливі та достовірні докази провадження ОСОБА_1 господарської діяльності з порушенням умов ліцензування, не надані такі докази і в ході судового розгляду, що виключає подію і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю внаслідок відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, суд не знаходить підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП України через відсутність в його діях складу і події даного адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 247 п. 1, 283, 284 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП закрити, внаслідок відсутності складу і події адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена в Апеляційний суд Донецької області протягом 10 днів через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області.

Суддя: Д. В. Кузнецов