П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2018 м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В., за участі прокурора Цар І.І., особи відносно якої складено протокол про адміністративне праворорушення гр. ОСОБА_1, розглянувши матеріали протоколу оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 (м. Ужгород) управління захисту економіки в Закарпатській області капітана поліції Лангазо С.С. про притягнення до адміністративної відповідальності гр. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешк : АДРЕСА_1 за ч.2 ст. 172-7 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В :

До Ужгородського міськрайонного суду надійшов протокол з доданими до нього матеріалами про притягнення до адміністративної відповідальності гр. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешк : АДРЕСА_1 за ч.2 ст. 172-7 КУпАП.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення №73 від 29.03.2018 р. ОСОБА_1, обіймаючи посаду директора Часлівецької загальноосвітньої спеціальної школи-інтернат І-ІІ ступенів Закарпатської обласної ради, будучи суб'єктом відповідальності за правопорушення, пов'язані з корупцією, як посадова особа юридичної особи публічного права та, відповідно підпункту а) пункту 2 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» керуючись приватними інтересами, та діючи в інтересах близької особи - сина ОСОБА_3, що полягають у суперечності між особистим приватним інтересом та своїми службовими повноваженнями, наявність яких впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень, вчинив дії і прийняв рішення в умовах реального конфлікту інтересів, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 172-7 КУпАП. Вказано, що ОСОБА_1, будучи суб'єктом відповідальності за корупційні правопорушення, всупереч вимогам ч. 1 ст. 28 та ч.2 ст.35 Закону України «Про запобігання корупції» діючи в умовах реального конфлікту інтересів та в інтересах близької особи ОСОБА_3, усвідомлюючи протиправність своїх дій підписав наказ № 122 від 20.09.2016 про виділення премії працівникам школи-інтернат в розмірі посадового окладу (ставки заробітної плати) за підсумками роботи в І-ІІІ кварталах 2016 року, досягнуті успіхи в навчанні і вихованні аномальних дітей та з нагоди професійного свята «День працівників освіти» у тому числі і його сину ОСОБА_3 чим надав йому юридичної сили.

Місцем вчинення правопорушення в даному випадку є місце роботи ОСОБА_1, а саме адміністративна будівля Часлівецької загальноосвітньої спеціальної школи-інтернат І-ІІ ступенів, яка розташована за адресою: Ужгородський р-н., с. Часлівці, вул. Сентмігалі, 74. Датою вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, є 20.09.2016. Датою виявлення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, є дата складання протоколу.

В судовому засіданні гр. ОСОБА_1 свою вину у вчиненні вказаного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП заперечив, вину у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення не визнав та просив суд закрити провадження у цій справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Пояснив суду, що на його думку, не існує реального конфлікту інтересів у даному випадку, оскільки він безпосередньо рішення про виплату премії не приймав, таке рішення приймається рядом посадових осіб, не приймав остаточного рішення з приводу нарахування і виплати премії. Подав суду додаткові докази.

Прокурор Цар І.І., в судовому засіданні стверджував, що в діях гр. ОСОБА_1 містяться ознаки адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст172-7 КУпАП України. Його вина у вчиненні даного правопорушення підтверджується зібраними доказами. Тому просив визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП та накласти на останнього стягнення у виді штрафу.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Частинами 1 та 2 статті 172-7 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів, а також вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Приміткою до зазначеної статті передбачено, що суб'єктом правопорушень у цій статті є особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про запобігання корупції". У цій статті під реальним конфліктом інтересів слід розуміти суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до наказу управління освіти і науки Закарпатської ОДА № 114-к від 07.09.2005 року ОСОБА_1 призначено на посаду директора Часлівецької допоміжної спеціалізованої школи-інтернату Ужгородського району.

Відповідно до посадової інструкції директора Часлівецької загальноосвітньої спеціальної школи-інтернат І-ІІ ступенів Закарпатської обласної ради: здійснює загальне керівництво всіма напрямами діяльності школи-інтернат, визначає структуру управління школою-інтернатом, штатний розпис, вирішує навчально-методичні, наукові, адміністративні, фінансові, господарські питання, встановлює посадові оклади працівників школи- інтернату, встановлює надбавки і доплати до ставок і посадових окладів працівників школи-інтернату, визначає спільно з органом громадського самоврядування порядок і розміри преміювання працівників школи-інтернату, тощо.

Відповідно до п. а) п.2 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» особами, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: є посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, особи, які входять до складу наглядової ради державного банку, державного підприємства або державної організації, що має на меті одержання прибутку.

Таким чином, ОСОБА_1 є суб'єктом відповідальності за корупційне правопорушення, відповідно до підпункту а) пункту 2 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції».

Статтями 1, 2 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно частини 2 статті 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. У відповідності до статті 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Крім того, вимогами частини 4 статті 97 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Наведені вимоги законодавства щодо умов оплати праці та, зокрема, щодо преміювання працівників, знайшли своє відображення в Положенні про преміювання працівників Часлівецької загальноосвітньої спеціальної школи-інтернату І-ІІ ступенів Закарпатської обласної ради, як додатку №3 до колективного договору.

Згідно положення про преміювання працівників Часлівецької загальноосвітньої спеціальної школи-інтернату І-ІІ ступенів Закарпатської обласної ради працівники зазначеного закладу незалежно від займаної посади мають право щорічно отримувати премію за сумлінне виконання посадових обов'язків, досягнуті успіхи в роботі, творчий підхід у вирішенні обов'язків визначених трудовим договором, проявлену ініціативу щодо створення незалежних безпечних умов праці, якісне виконання законодавства, нормативно-правових актів України з питань охорони праці та за наслідками особистого внеску у загальні результати діяльності закладу. Премії працівникам школи-інтернату можуть виплачуватися за будь-який проміжок часу (місяць, квартал, півріччя, семестр, календарний рік) за умови наявності на рахунку вільних коштів, закладених на оплату праці, позабюджетних коштів, прибутків від господарської та іншої діяльності передбаченої законодавством та під законодавчими документами. Розмір одноразової грошової премії складає від 20 до 100 відсотків місячного заробітку працівника школи-інтернату. Право про преміювання працівників, збільшення (зменшення) розміру премії або повністю її позбавлення надається директору та оформляється наказом по школі-інтернату.

Згідно додатку до Положення про преміювання працівників Часлівецької загальноосвітньої спеціальної школи-інтернату І-ІІ ступенів Закарпатської обласної ради у зв'язку із набуттям 26.04.2015 року чинності Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року № 1700, з метою попередження проявів потенційного та реального конфлікту інтересів, в тому числі зумовленими особистими, сімейними, дружніми чи іншими стосунками, за дорученням трудового колективу, адміністрація школи-інтернату в особі директора ОСОБА_1 та голови ПК ОСОБА_4 узгодили наступне: Пункт 2.1 розділу 2 Порядку преміювання працівників Часлівецької загальноосвітньої спеціальної школи-інтернату І-ІІ ступенів Закарпатської обласної ради викласти в такій редакції: «Премія працівникам Часлівецької загальноосвітньої спеціальної школи-інтернату надається на підставі рішення комісії з морального та матеріального стимулювання праці працівників школи-інтернату, яке оформлене протоколом і скріплене особистим підписом члена комісії, на підставі якого видається наказ, а керівнику школи-інтернату наказом департаменту освіти і науки ОДА. Премія не обмежується кількістю і розміром». Пункт 2.1. розділу 2 Порядку преміювання працівників Часлівецької загальноосвітньої спеціальної школи-інтернату І-ІІ ступенів Закарпатської обласної ради в попередній редакції визнається таким, що втратив чинність.

Разом з тим, згідно наказу Часлівецької загальноосвітньої спеціальної школи-інтернат І-ІІ ступенів Закарпатської обласної ради від 12.10.2015 року за №91 з метою забезпечення права працівників школи-інтернату на щорічне отримання премій, винагород за сумлінне виконання посадових обов'язків, досягнуті успіхи в роботі та за наслідками особистого внеску у загальні результати діяльності закладу, з урахуванням ст.1 Закону України « Про запобігання корупції» щодо організаційної та правової залежності прямого підпорядкування підлеглої особи від її керівника, недопущення в школі-інтернаті проявів приватного інтересу або потенційного конфлікту інтересів створено комісію з морального та матеріального стимулювання праці працівників школи-інтернату. Комісія створена в такому складі: ОСОБА_1 - директор школи; ОСОБА_5 - заступник директора з навчальної частини; ОСОБА_6 - заступник директора з виховної роботи; ОСОБА_4 - голова ПК; ОСОБА_7 - головний бухгалтер; ОСОБА_8 - секретар.

Згідно наказу Часлівецької загальноосвітньої спеціальної школи-інтернат І-ІІ ступенів Закарпатської обласної ради від 26.12.2016 року за №181 створено комісію школи-інтернату з питань морального та матеріального стимулювання праці в такому складі: ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8. Рішення Комісії приймається більшістю голосів від її чисельного складу та оформлюється протоколом.

Викладене підтверджується наявними в матеріалах справи копією протоколу №1 засідання вказаної комісії від 19.09.2016 року, так на порядку денному винесено питання про преміювання працівників, в тому числі і ОСОБА_3 Вказаний протокол не підписано директором ОСОБА_1, оскільки такий від голосування утримався, що підтверджується самим протоколом.

ОСОБА_1, як директором школи підписано наказ № 122 від 20.09.2016 про виділення премії працівникам школи-інтернат в розмірі посадового окладу (ставки заробітної плати) за підсумками роботи в І-ІІІ кварталах 2016 року, досягнуті успіхи в навчанні і вихованні аномальних дітей та з нагоди професійного свята «День працівників освіти» у тому числі і його сину ОСОБА_3.

Згідно наказу Департаменту освіти і науки Закарпатської обласної Державної Адміністрації від 16.01.2018 року за №4 встановлено зовнішній контроль за здійсненням повноважень директором Часлівецької загальноосвітньої спеціальної школи-інтернату І - II ступенів Закарпатської обласної ради ОСОБА_1 стосовно вчинення дій, прийняття рішення чи участі у його прийнятті до ОСОБА_9, вчителя географії та трудового навчання та ОСОБА_3, вчителя фізичної культури та лікувальної фізкультури цього закладу освіти, шляхом погодження цих дій чи рішень із директором департаменту освіти і науки облдержадміністрації.

В протоколі про адміністративне корупційне правопорушення вказано, що ОСОБА_1, будучи суб'єктом відповідальності за корупційні правопорушення, всупереч вимогам ч. 1 ст. 28 та ч.2 ст.35 Закону України «Про запобігання корупції» діючи в умовах реального конфлікту інтересів та в інтересах близької особи ОСОБА_3, усвідомлюючи протиправність своїх дій підписав наказ № 122 від20.09.2016 про виділення премії працівникам школи-інтернат в розмірі посадового окладу (ставки заробітної плати) за підсумками роботи в І-ІІІ кварталах 2016 року, досягнуті успіхи в навчанні і вихованні аномальних дітей та з нагоди професійного свята «День працівників освіти» у тому числі і його сину ОСОБА_3 чим надав йому юридичної сили.

Як зазначено у п. 3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.05.2017 року № 223-943/0/4-17 який був направлений головам Апеляційних судів областей для забезпечення однакового і правильного застосування судами загальної юрисдикції Закону України «Про запобігання корупції» та положень Кодексу України про адміністративні правопорушення, аналіз термінів «потенційний інтерес» та «реальний інтерес», які містяться у ч. 1 ст. 1 Закону, з урахуванням висновку науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В. М. Корецького НАН України від 29 квітня 2016 року № 126/50-е, виконаного на замовлення адвоката ОСОБА_10, щодо законодавства про боротьбу з корупцією дає можливість констатувати, що потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється лише наявність, існування приватного інтересу особи, що може вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень. Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчинення дії, який повинен мати об'єктивний вираз, а також часовий взаємозв'язок між прийняттям рішення та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому.

Тобто відмінність між цими поняттями полягає в тому, що для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на обєктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що, по-перше, приватний інтерес наявний, по-друге, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, а по-третє, така суперечність не може вплинути, а реально впливає на обєктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.

Таким чином, для встановлення наявності факту прийняття рішення, вчинення чи невчинення дії в умовах реального конфлікту інтересів та розмежування реального і потенційного конфлікту інтересів особа, яка здійснює правозастосовну діяльність, для кваліфікації рішення як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, має встановити наявність обовязкової сукупності таких юридичних фактів, як:

1) наявність у правопорушника факту приватного інтересу, який має бути чітко сформульований (артикульований) та визначений;

2) наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення.

3) наявність повноважень на прийняття рішення.

4) наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на обєктивність або неупередженість рішення.

Без наявності хоча б одного з фактів із цієї сукупності реальний конфлікт інтересів не виникає. Встановлення цих фактів має бути відображено в протоколі про адміністративне правопорушення, повязане з корупцією, та, відповідно, в постанові суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв'язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов'язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Статтею 29 Закону «Про запобігання корупції» встановлені заходи зовнішнього та самостійного врегулювання конфлікту інтересів, а саме зазначено, що зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом: 1) усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів; 2) застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень; 3) обмеження доступу особи до певної інформації; 4) перегляду обсягу службових повноважень особи; 5) переведення особи на іншу посаду;6) звільнення особи.

Особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у яких наявний реальний чи потенційний конфлікт інтересів, можуть самостійно вжити заходів щодо його врегулювання шляхом позбавлення відповідного приватного інтересу з наданням підтверджуючих це документів безпосередньому керівнику або керівнику органу, до повноважень якого належить звільнення / ініціювання звільнення з посади.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 дійсно підписував наказ № 122 від 20.09.2016 про виділення премії працівникам школи-інтернат в розмірі посадового окладу (ставки заробітної плати) за підсумками роботи в І-ІІІ кварталах 2016 року, досягнуті успіхи в навчанні і вихованні аномальних дітей та з нагоди професійного свята «День працівників освіти» у тому числі і його сину ОСОБА_3., проте таке питання проходило погодження в комісії з морального та матеріального стимулювання праці працівників школи-інтернату, тобто рішення приймалося фактично ОСОБА_1 не одноособово та мало ознаки пропозиції про призначення премії, а не остаточно прийнятого рішення, оскільки особи в комісії мали повноваження частково або повністю зменшити виплату премії будь якій особі, яка була зазначена у переліку.

Сам факт підписання ОСОБА_1, як директором школи наказу № 122 від 20.09.2016 на преміювання працівників, серед яких був і його син ОСОБА_3 не може свідчити про вчинення ним дій, спрямованих на прийняття рішення в умовах реального конфлікту інтересів, як про це вказано у протоколі про адміністративне правопорушення, з урахуванням того, що такий діяв на підставі рішення комісії про преміювання працівників, що вбачається з наданої стороною захисту копії протоколу №1 засідання вказаної комісії від 19.09.2016 року по преміюванню працівників навчального закладу за результатами роботи.

При цьому згідно протоколу про адміністративне правопорушення №73 від 29.03.2018 р. про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.2 ст. 172-7 КУпАП, наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на обєктивність або неупередженість рішення та наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення стороною обвинувачення взагалі не обґрунтовано, а обмежились лише зазначенням фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права.

Так, у п. 52 рішення ЄСПЛ від 05.02.2008 року «Романаускас проти Литви» судом констатовано, що національний суд повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

При цьому слід виходити з вимог статті 62 Конституції України та передбаченого у ній принципу презумпції невинуватості, згідно якого обвинувачення особи не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, враховуючи положення Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях і всі сумніви щодо недоведеності вини особи тлумачаться на її користь, вважаю, що працівниками поліції не проведено всебічного, повного та обєктивного дослідження та зібрання фактичних даних у справі, що не дає підстав для висновку про скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП.

Частиною 1 ст. 254 КУпАП передбачено, що при вчиненні адміністративного правопорушення складається протокол. За своїм призначенням адміністративний протокол є процесуальним документом, який з припущенням свідчить про вчинення особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, проступку.

Правильність та точність складання адміністративного протоколу впливає на набування ним доказової сили, однак, виходячи з приписів статті 251 КУпАП, наявність протоколу не є достатньою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Кодексом України про адміністративні правопорушення передбачено, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об'єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з'ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Для визнання адміністративного правопорушення таким, що містить ознаки події правопорушення, діяльність особи має бути такою, що може розцінюватись як правопорушення передбачене тією чи іншою статтею.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вищенаведене, приходжу до переконання, що суть інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення з кваліфікацією його дій за ч.2 ст. 172-7 КУпАП є сумнівною, що суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що вина особи повинна бути обґрунтована доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, а відтак це дає правові підстави констатувати, що у справі відсутні обєктивні та належні докази на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП , в зв'язку з чим провадження у справі підлягає закриттю.

За вище зазначених обставин, в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП, а тому провадження по справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу і події адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст 172-7, 245, 252, 247, 252, 279, 280, 284, 287-291 КУпАП, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за ч.2 ст. 172-7 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, щодо якої її винесено, потерпілим, прокурором у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 7 цього Кодексу, протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Фазикош О.В.