Єдиний унікальний номер 728/1047/18
Номер провадження 3/728/265/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 серпня 2018 року місто Бахмач

Бахмацький районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді - Пархоменка П.І.

за участі:

секретаря судового засідання Горбач Н.Д.. ОСОБА_1

особи, яка притягується

до адміністративної відповідальності ОСОБА_2

захисника адвоката ОСОБА_3

розглянув матеріали, які надійшли з Бахмацького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, українця, громадянина України, уродженця та жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 7, кв. 3, ІНФОРМАЦІЯ_3, одружений, має одну неповнолітню дитину, працює водієм Укрпошти, ідентифікаційний код НОМЕР_1, -

за частиною першою статті 130, статтею 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП),

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, виніс постанову про наступне:

І. Опис обставин, установлених під час розгляду справи.

1. 12 червня 2018 року до Бахмацького районного суду Чернігівської області надійшли протоколи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 серії БД № 035171 за частиною першою статті 130 КУпАП та серії ГП № 256661 за статтею 173 КУпАП, в яких зазначено, що:

1.1. 8 червня 2018 року о 18 годині 00 хвилин ОСОБА_2 керував автомобілем НОМЕР_2 з ознаками алкогольного спяніння: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на стан спяніння у встановленому законом порядку водій відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху України.

1.2. 8 червня 2018 року о 18 годині 30 хвилин ОСОБА_2 в м. Бахмач Чернігівської області по вулиці Грузькій, в громадському місці, висловлювався нецензурними словами та чіплявся з бійкою до громадянина ОСОБА_4, чим порушив громадський порядок та спокій громадян.

ІІ. Пояснення осіб, які беруть участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення.

2. В судовому засіданні ОСОБА_2 вину у вчиненні адміністративних правопорушень не визнав та пояснив, що 8 червня 2018 року близько 18 години він керування транспортним засобом не здійснював, оскільки вживав алкогольні напої і попросив знайомого, щоб він управляв автомобілем. Коли приїхали працівники поліції транспортний засіб не рухався, а ОСОБА_2 разом із знайомими знаходився біля нього.

Також, ОСОБА_2В, пояснив, що хуліганських дій не вчиняв, він просив, щоб особа, яка його знімала на мобільний телефон припинила відео зйомку.

3. Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що 8 червня 2018 року ОСОБА_2 разом із сімєю приїхав до нього в гості і після того, як він вжив алкогольні напої ОСОБА_2 керування транспортним засобом не здійснював і попросив ОСОБА_6, щоб останній їздив на автомобілі, зокрема ОСОБА_2 після 15 години керування транспортним засобом не здійснював.

Коли приїхали працівники поліції за кермом був ОСОБА_6, вони запитали власника машини і повезли ОСОБА_2 у відділ поліції.

При спілкуванні з працівниками поліції ОСОБА_2 хуліганських дій не вчиняв, не допускав нецензурних висловлювань, а лише просив невідомих осіб припинити відео зйомку.

4. В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що 8 червня 2018 року він відпочивав разом з ОСОБА_2 в одній компанії і останній попросив його здійснити управління транспортним засобом, оскільки ОСОБА_2 вживав алкогольні напої, надав ключі та технічний паспорт.

Також, ОСОБА_6 пояснив, що вони разом з ОСОБА_2 їздили в магазин і саме ОСОБА_6 керував транспортним засобом і ставив його біля двору.

5. Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_7 пояснив, що 8 червня 2018 року до відділу поліції надійшла інформація від громадських активістів, що особа керує транспортним засобом в нетверезому стані, а також надійшла заява від ОСОБА_4 про вчинення відносно нього хуліганських дій.

У звязку із даними обставинами ОСОБА_7 опитав свідків і склав протокол про адміністративне правопорушення за статтею 173 КУпАП, при цьому на місці самої події він присутнім не був і керувався поясненнями осіб, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення.

ОСОБА_2 відмовився від дачі будь-яких пояснень та підпису в протоколі про адміністративне правопорушення.

6. В судовому засіданні ОСОБА_8 пояснив, що до відділу поліції поступило повідомлення, що невідомі особи рухаються на транспортному засобі в стані алкогольного спяніння.

Зокрема, саме ОСОБА_2 керував транспортним засобом, коли він побачив працівників поліції зупинився і вибіг з машини, на місці пригоди були присутні друзі ОСОБА_2 та громадські активісти.

На місці зупинки транспортного засобу пройти огляд на стан спяніння не пропонували, оскільки у працівників поліції відсутній відповідний пристрій, у звязку із чим і не складався акт огляду на стан спяніння.

ОСОБА_2 було запропоновано проїхати у відділ поліції, де і було складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому останній відмовився поставити підпис.

ІІІ. Досліджені в судовому засіданні докази.

7. Таким чином, на підтвердження вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративних правопорушень в судове засідання надано такі докази: протоколи про адміністративні правопорушення серії БД № 035171 та серії ГП № 256661, пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_4, який також вказаний в якості потерпілого в протоколі про адміністративне правопорушення за статтею 173 КУпАП, були допитані особи, які складали протоколи про адміністративне правопорушення.

При цьому, свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_4 в судові засідання не зявились, згідно із відмітками на поштових повідомленнях відмовились від отримання судової повістки про виклик до суду.

8. В свою чергу особа, яка притягується до адміністративної відповідальності в спростування своєї вини надала особисті пояснення, показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, диск із відеозаписом, який був зроблений громадськими активістами, розпорядження Бахмацької міської ради Чернігівської області від 7 грудня 2015 року про перенайменування вулиць, відповідь Бахмацького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області від 25 червня 2018 року № 7489/124/42-2018

ІV. Оцінка Суду.

9. Оцінюючи зазначені вище докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю Суд враховує.

Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

10. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка є джерелом права в Україні кожному гарантовано право на справедливий суд.

За своєю структурою стаття 6 Конвенції в частині першій встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, повязаного з правами та обовязками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

11. Розглядаючи дану конкретну ситуацію і досліджуючи питання про розповсюдження гарантій статті 6 Конвенції на даний випадок, Суд звертає увагу, що виходячи з прецедентної практики Європейського Суду з прав людини хоч і за національним законом ОСОБА_2 притягується до адміністративної відповідальності, йому предявлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні Європейським Судом, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «ОСОБА_5 проти Російської Федерації»).

Зокрема, в даному випадку Судом враховується, що адміністративне стягнення у виді штрафу, разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер.

Так, в пояснювальній записці до проекту Закону України Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення (щодо посилення відповідальності за керування транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції), яким в подальшому було закріплено діючі санкції, як один із аргументів посилення відповідальності було зазначено, що міжнародний досвід забезпечення безпеки на дорогах свідчить, що одним з найпростіших способів примусити водіїв дотримуватися вимог правил дорожнього руху є розроблення системи їх ефективного покарання та посилення відповідальності за керування транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння.

Також, звертаємо увагу на те, що розмір штрафу в декілька разів перевищує розмір мінімальної заробітної плати по Україні, а проведений порівняльно-правовий аналіз із санкцією, яка передбачена за порушення правил дорожнього руху і міститься в Кримінальному кодексі України (частина перша статті 286 ) свідчить, що штраф за вказане адміністративне правопорушення перевищує розмір штрафу за кримінально каране діяння за національним законодавством України. На проблему співвідношення санкцій звертало увагу і Головне науково-експертне управління Верховної ради України надаючи свій висновок на зазначений проект закону.

Наведені обставини свідчать, що адміністративне правопорушення передбачене статтею 130 КУпАП може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

Так само і за статтею 173 КУпАП можливе стягнення у виді адміністративного арешту, що в сукупності з наведеними вище обставинами свідчить про застосовність гарантій статті 6 Конвенції.

Також Суд зауважує, що в деяких інших справах проти України Європейський Суд розглядав питання про віднесення правопорушень передбачених КУпАП до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції, що з огляду на суворість передбаченого покарання правопорушення, не є незначним (див. пункт 33 рішення у справі «Гурепка проти України» (№ 2)) та такі адміністративні провадженні слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій статті 6 Конвенції.

12. Обовязково слід наголосити, що процедура розгляду справ про адміністративні правопорушення не передбачає участі при судовому розгляді сторони обвинувачення, що може призвести до змішування ролі обвинувача і судді і тим самим дати підстави для законних сумнівів неупередженості суду, порушити принцип змагальності (див. наприклад пункти 75-79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Карелін проти Росії», пункт 54 справи «Озеров проти Росії», пункти 44-45 справи «Кривошапкін проти Росії»).

У звязку із чим Суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.

13. Отже повертаючись до обставин справи Суд робить такі висновки.

Щодо правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.

14. Суд звертає увагу на те, що частина перша статті 130 КУпАП в тому числі, передбачає відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що в даному випадку інкримінується ОСОБА_2

Таким чином, в даній ситуації вимагається доведення того, що ОСОБА_2 будучі особою, яка керує транспортним засобом, відмовилась від проходження медичного огляду у встановленому законом порядку, на підтвердження чого, як було зазначено вище (див. пункт 7) Суду було надано протокол про адміністративне правопорушення та пояснення свідків.

15. В цій ситуації на думку Суду в матеріалах справи не знайшло підтвердження того, що ОСОБА_2 будучу особою, яка керує транспортним засобом, відмовився від проходження медичного огляду, який було запропоновано пройти у встановленому законом порядку.

15.1 Так, в даному випадку ОСОБА_2 повністю заперечив вчинення ним адміністративного правопорушення, а саме вказав, що він транспортним засобом не керував (див. пункт 2), що відповідно до статті 251 КУпАП може бути доказом у справі про адміністративне правопорушення.

15.2 Вказані обставини в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (див. пункти 3-4), які підтвердили той факт, що ОСОБА_2 транспортним засобом не керував. При цьому свідок ОСОБА_6 пояснив, що саме він керував автомобілем.

15.3 В такій ситуації протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказом по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у Суду.

15.4 З цих самих причин не можна покласти в обґрунтування вини ОСОБА_2 пояснення осіб, які склали протоколи про адміністративне правопорушення (див. пункти 5-6), які по суті і виконують функцію, яка є складовою притягнення особи до адміністративної відповідальності і «обвинуваченні її у вчиненні правопорушення», що проявляється у виявленні правопорушення, збирані доказів і переданні їх на розгляд суду, а тому враховуючи такий особливий правовий статус ОСОБА_8 та ОСОБА_7, сукупність інших доказів по справі, Суд не може розцінити їх пояснення надані в судовому засіданні, як беззаперечний доказ вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

15.5 Щодо пояснень свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_4, які додані до протоколу і які неодноразово в судове засідання за викликом Суду не зявлялися, Суд звертає увагу на положення пункту «d» частини третьої статті 6 Конвенції, яким кожному обвинуваченому гарантовано право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

В своїй прецедентній практиці даючи тлумачення Конвенції Європейський Суд неодноразово повторював, що з метою забезпечення змагальності процесу всі докази мають, як правило, подаватися у відкритому судовому засіданні у присутності обвинуваченого. Існують винятки з цього принципу, але вони не можуть призводити до порушення права на захист. За деяких обставин може виникнути потреба у використанні показань, отриманих на етапі розслідування. Якщо підсудному було надано достатню й належну можливість спростувати такі показання - при їх оголошенні або на пізнішому етапі провадження, - саме по собі їх прийняття як доказів не суперечитиме вимогам пункту 1 та підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції. Але з цього природно випливає, що в разі, якщо обвинувальний вирок виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, яку обвинувачений (підсудний) не мав можливості допитати особисто чи домогтися її допиту під час розслідування справи або судового розгляду, права сторони захисту виявляються обмеженими настільки, що передбачені статтею 6 Конвенції гарантії виявляються порушеними. Щодо показань свідків, допитати яких у присутності підсудного або його захисника виявилося неможливим, Європейський Суд зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції, узятий у поєднанні з пунктом 3 статті 6 Конвенції, вимагає від Договірних Сторін ужити конкретних заходів для того, щоб підсудний мав можливість допитати свідків, які свідчать проти нього, чи домогтися їх допиту. Однак, якщо немає підстав звинувачувати органи влади в недостатньо старанних зусиллях із забезпечення підсудному можливості допитати відповідних свідків, відсутність цієї можливості як така не означає необхідності припинення кримінального переслідування. Водночас слід з надзвичайною обережністю ставитися до доказів, отриманих від свідка за обставин, що не давали змоги забезпечити право сторони на захист тією мірою, якою Конвенція завжди вимагає забезпечувати його. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати (пункт 41 справи «ОСОБА_10 проти України»).

Як висновок Суд підкреслює, частини 1 і 3 (d) статті 6 Конвенції, як загальне правило вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати докази свідка обвинувачення і допитати його або під час надання останнім своїх показань, або пізніше. Обвинувачення не може ґрунтуватися виключно чи вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не може заперечити. Із цього випливає, що якщо засудження виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, допитати яку чи домогтися допиту якої підсудний не мав можливості ані під час досудового слідства, ані під час судового розгляду, права захисту виявляються обмеженими в тій мірі, що є несумісною з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції (пункт 54 Рішення Європейського Суду у справі «Корнєв і Карпенко проти України»).

Так, відповідно до матеріалів справи пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_4 мають одне із вирішальних значень для встановлення вини ОСОБА_2, при цьому дані пояснення свідків спростовуються поясненнями останнього та інших свідків, що потребувало перевірки пояснень свідків «обвинувачення» в судовому засіданні, але як і особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, так і Суд були позбавлені можливості зробити відповідну «перевірку».

З огляду на міркування викладені вище Суд не може покласти в основу обвинувачення пояснення вказаних свідків, які не були допитані в судовому засіданні і пояснення яких мають вирішальне значення по даній справі.

15.6 Щодо порядку проведення огляду на стан спяніння Суд звертає увагу на наступне.

Для того, щоб в даному випадку притягнути особу до адміністративної відповідальності повинна бути дотримана законна процедура порядку проведення медичного огляду, що включає і обовязок особи, яка пропонує пройти такий огляд дотриматись порядку здійснення вимоги пройти такий огляд, що випливає із змісту частини другої статті 19 Конституції України, статті 8 Закону України «Про національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII згідно із якими органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Процедура вказаного огляду врегульована Постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 «Про затвердження Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду» та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка затверджена наказами Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоровя України від 9 листопада 2015 року № 1452/735.

Виходячи із змісту вказаних актів законодавства (пункт 3, 4 Постанови, пункт 6, 7 Інструкції) в першу чергу огляд на стан спяніння проводиться на місці зупинки транспортного засобу і лише у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан спяніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоровя, що вимагає від поліцейського запропонувати водієві пройти огляд на стан спяніння на місці зупинки і вже виходячи з поведінки останнього вчиняти подальші дії.

Проте, в даній конкретній ситуації в матеріалах справи відсутні докази того, що працівники поліції пропонували ОСОБА_2 пройти медичний огляд на стан спяніння на місці зупинки транспортного засобу.

Зокрема, ОСОБА_8 пояснив (див. пункт6), що на місці зупинки транспортного засобу ОСОБА_2 пройти огляд на стан спяніння не пропонували, оскільки у працівників поліції відсутній відповідний пристрій, у звязку із чим і не складався акт огляду на стан спяніння, що вимагає Розділ ІІ Інструкції.

16. Таким чином, в даних правовідносинах містяться докази в підтвердження винуватості ОСОБА_2 це пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_4, які спростовуються поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, у звязку із чим Суд позбавлений можливості достовірно встановити чи керувала особа, яка притягується до адміністративної відповідальності транспортним засобом.

Також, процедура проведення огляду на стан спяніння, зокрема пропозиція працівника поліції пройти вказаний огляд не відповідала порядку встановленому законодавством (див. підпункт 15.6 пункту 15).

17. Наведені факти у відповідності до статті 62 Конституції України повинні тлумачитись судом на користь ОСОБА_2 і вони не дають змоги Суду однозначно оцінити дії останнього, як такі, що містять склад адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті130 КУпАП.

Щодо правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП.

18. Стаття 173 КУпАП передбачає відповідальність за дрібне хуліганство, тобто нецензурна лайка в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян.

19. Згідно із статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

20. Так на підтвердження вини ОСОБА_2 у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення в матеріалах справи наявний лише зазначений вище протокол (див. пункт 1) та пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_4, які додані до протоколу.

В такій ситуації протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказом по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП з мотивів викладених в підпункті 15.3 пункту 15.

З причин наведених в підпункті 15.4 пункту 15 не можна покласти в обґрунтування вини ОСОБА_2 пояснення особи, яка склала протокол про адміністративне правопорушення.

Крім того, як було зазначено вище (окрім іншого див. підпункт 15.5 пункту 15) Суд не може покласти в основу обвинувачення пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_4, які не були допитані в судовому засіданні і пояснення яких мають вирішальне значення по даній справі.

Інші докази, які б свідчили про вину ОСОБА_2 надані не були.

21. В свою чергу спростовуючи свою вину ОСОБА_2 надав заперечувальні пояснення, як особа, яка притягається до адміністративної відповідальності (див. пункт 2), які узгоджуються з поясненнями свідків ОСОБА_5А та ОСОБА_6 (див. пункти 3-4), що виключає винуватість ОСОБА_2

22. Здійснюючі загальні висновки в правовідносинах, що склалися Суд наголошує, що відповідно до статті 245 КУпАП основним завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно із статтею 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Таким чином, з протоколів про адміністративні правопорушення не слідує, що в діях ОСОБА_2 наявні склади адміністративних правопорушень, передбачених частиною першою статті 130 та статтею 173 КУпАП.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За даних обставин Суд доходить до висновку, що наявні всі підстави для закриття провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративних правопорушень, які йому інкримінуються.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 9, 23, 33, 130, 173, 276-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Закрити провадження в справі щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130, статтею 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю події і складу адміністративних правопорушень.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Чернігівської області через Бахмацький районний суд Чернігівської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя Бахмацького районного суду

Чернігівської області ОСОБА_11