Справа №592/3191/18 Головуючий у суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 33/788/217/18 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Суми в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення № 592/3191/18 за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 10 квітня 2018 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець Сумської області смт. Краснопілля вул. Дорошенка, буд.9 (зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2)

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, оскільки він не керував транспортним засобом, протокол був складений виключно на поясненнях свідка, які не відповідають дійсності, в матеріалах справи відсутні докази того, що працівник поліції пропонував йому пройти огляд на стан спяніння на місці зупинки та в медичному закладі, під час складання протоколу йому не були розяснені передбачені законом права. Також зазначає, що він не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, оскільки судова повістка була направлена за адресою, де він не проживає. Просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки постанову судді він отримав лише 23.04.2018 під час ознайомлення з матеріалами справи.

Постановою судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 10.04.2018 ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і на нього було накладене адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 352,40 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді, ОСОБА_3 24.03.2018 о 01 год. 00 хв. по вул. Благодатній в смт. Угроїди керував автомобілем НОМЕР_1 з ознаками алкогольного спяніння (нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота). Від проходження медичного огляду для визначення стану алкогольного спяніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив п.2.5 ПДР України та своїми діями вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Вислухавши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, який підтримав свою апеляційну скаргу, просив скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, перевіривши матеріали даної справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст.9 ОСОБА_4 України, ст.19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обовязкова до застосування судами як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно вимог ч.1 ст.277-2 КУпАП, повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи, а згідно п.2 і п.3 ст.278 цього Кодексу суддя при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, крім іншого, такі питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення та чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Однак вказані вище вимоги процесуальних норм КУпАП не були дотримані суддею суду першої інстанції і розгляд справи відбувся за відсутності належного повідомлення ОСОБА_3 про час та місце судового розгляду, що потягло за собою в подальшому незаконне притягнення останнього до адміністративної відповідальності.

Крім того, постанова у справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено (ч.1 ст.285 КУпАП), а згідно ч.2 ст.294 КУпАП вона може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_3 не приймав участь у розгляді справи та не був присутнім при оголошенні суддею постанови і з її змістом ознайомився лише 23.04.2018, а тому, зважаючи на те, що він не мав можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на цю постанову, то строк на апеляційне оскарження даного рішення судді підлягає поновленню, оскільки він пропущений з поважних причин.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції також не був дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який знайшов своє закріплення і формулювання у рішенні КСУ від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу). Формулюючи у своєму рішенні незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод обєктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.

Аналогічною є і усталена прецедентна судова практика ЄСПЛ (п.п.26-29 рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), згідно якої «принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (див., інші рішення та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), [GC], № 39594/98, п.72, ECHR 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy), рішення від 28.08.1991, серія A, № 208-B, п.33; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy), рішення від 12.10.1992, серія A, № 245-C, п.26; та «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), № 54698/00, п.28, рішення від 08.06.2006). За наслідками розгляду цих справ ЄСПЛ дійшов висновку, «що у провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п.1 ст.6 Конвенції».

Таким чином, присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати в суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката (захисника), у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову по справі в апеляційному порядку, є невідємним правом, а для суддів усіх інстанції важливим елементом законного і справедливого правосуддя.

Враховуючи вказані вище фактичні обставини справи у взаємозвязку з положеннями ст.ст.268, 279 і 280 КУпАП, виходячи із основних (загальних) засад судочинства, закріплених у ст.129 ОСОБА_4 України, розділі I Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах, в тому числі і з принципу «верховенства права», відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд приходить до переконання, що суддею суду першої інстанції були істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_3, а також проігноровані вимоги чинного процесуального законодавства України, яке застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, і міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, внаслідок чого судове рішення підлягає безумовному скасуванню через порушення норм процесуального права, згідно яких особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право на доступ до правосуддя та захист, яке полягає у наданні їй можливості надати усні пояснення з приводу обставин правопорушення, право збирати і подавати суду докази, брати особисту участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, право на безпосередню участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується її прав та обовязків, у порядку, передбаченому законом, користуватися правовою допомогою адвоката (захисника), а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені законом.

У звязку з цим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в частині порушення його прав через розгляд справи у його відсутність є обґрунтованими і заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що постанову суддею суду першої інстанції було винесено з порушенням норм також і матеріального права, оскільки він не вчиняв правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених як в протоколі про адміністративне правопорушення, так і у судовому рішенні, то вони також є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а постанова судді скасуванню і з цих підстав, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 388709 від 24.03.2017, суддя суду першої інстанції дійшов висновку про те, що водій ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом з ознаками алкогольного спяніння (нестійка хода, запах алкоголю з ротової порожнини), відмовився в присутності двох свідків від проходження огляду на стан спяніння в установленому порядку, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

ОСОБА_3 свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, в ході апеляційного розгляду справи категорично заперечив та пояснив, що 24.03.2018 він дійсно рухався в належному йому транспортному засобі, але у якості пасажира, оскільки перебував у стані алкогольного спяніння, в той час як керування автомобілем здійснював ОСОБА_5, який був тверезим та мав посвідчення водія. Через погані погодні умови ОСОБА_5 не впорався з керуванням та заїхав у сніжний замет на обочині, внаслідок чого автомобіль забуксував. Коли він почав виштовхувати автомобіль, а ОСОБА_5 знаходився за кермом, до них підійшов ОСОБА_6 та допоміг, а потім заявив, що він перебуває у стані алкогольного спяніння та викликав поліцію. В момент прибуття працівників поліції автомобіль стояв на узбіччі та у його салоні нікого не було, однак, незважаючи на його заперечення про те, що автомобілем він не керував, на підставі показань лише самого ОСОБА_7 відносно нього був складений протокол про вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, від підпису в якому він відмовився, а також відмовився отримувати його копію, зважаючи на вказані обставини.

В обґрунтування висновків свого рішення суддя суду першої інстанції поклав такі докази винуватості останнього, як протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 388709 від 24.03.2018 та письмові пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 24.03.2018, а також послався на положення п.2.5 та ч.1 ст.130 КУпАП як на правову підставу притягнення ОСОБА_3 до відповідальності.

Разом з тим, висновки судді суду першої інстанції про винність ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, вказаних у постанові, не відповідають фактичним обставинам справи, належним чином не вмотивовані та не ґрунтуються на законі, а тому доводи апеляційної скарги про відсутність складу правопорушення заслуговують на увагу.

Так, згідно диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП адміністративна відповідальність настає, зокрема, за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння виключно для особи, яка керує транспортним засобом. Тобто, для притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення вказаних дій, обовязковою та необхідною умовою є встановлення факту керування транспортним засобом саме цією особою.

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а згідно ч.2 цієї норми Закону обовязок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Зокрема, порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених цим законодавством.

При цьому, слід враховувати, що протокол про правопорушення є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху (ст.ст.254, 255 КУпАП), тому є не тільки обовязковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Як було встановлено під час апеляційного розгляду ОСОБА_3 24.03.2018 о 01 год. 00 хв. по вул. Благодатній в смт. Угроїди транспортним засобом ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_2 не керував, а лише знаходився в ньому у якості пасажира. Керування вказаним автомобілем здійснював ОСОБА_5, який через засніженість дорожнього покриття не впорався з керуванням, внаслідок чого автомобіль занесло на обочину. Після цього, ОСОБА_3 вийшов з автомобіля та почав намагатися виштовхнути його, в той час як ОСОБА_5 залишався сидіти за кермом. Через деякий час до них підійшов ОСОБА_6 (зазначений в протоколі як свідок) та допоміг виштовхнути автомобіль, а потім викликав поліцію, оскільки вважав, що ОСОБА_3 перебуває у стані алкогольного спяніння. По приїзду працівників поліції автомобілем ніхто не керував, однак враховуючи те, що ОСОБА_3 перебував у стані алкогольного спяніння (що ним і не заперечується) та він є законним власником автомобіля, то йому запропонували пройти огляд на стан спяніння як водію, на що він відмовився, мотивуючи це тим, що водієм був ОСОБА_5, а він автомобілем не керував. Незважаючи на вказані пояснення ОСОБА_3 на нього був складений протокол про вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Зазначені обставини обєктивно узгоджуються з показаннями допитаного апеляційним судом свідка ОСОБА_5, який повністю підтвердив те, що автомобілем керував саме він, а не ОСОБА_3 Крім того. свідок підтвердив події, що передували складанню протоколу про адміністративне правопорушення та самі обставини, за яких він був складений.

Разом з тим, встановлення факту керування транспортним засобом саме ОСОБА_3 має ключове значення, оскільки істотно впливає на висновок судді суду першої інстанції про його винуватість у вчиненні правопорушення.

З огляду на викладене та оцінюючи вказаний доказ у відповідності до вимог ст.252 КУпАП, апеляційний суд вважає, що протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 388709 від 24.03.2018 був складений без дотримання вимог закону, оскільки працівниками поліції невірно була визначена особа, яка здійснювала керування транспортним засобом.

Решту зібраних доказів, зокрема письмові пояснення свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7, апеляційний суд вважає недостовірними доказами, оскільки вказані свідки неодноразово викликалися у встановленому законом порядку до апеляційного суду для надання показань безпосередньо в судовому засіданні, але в судове засідання вони так і не зявилися та про причини своєї неявки не повідомили.

Виходячи із судової практики ЄСПЛ (рішення від 25.04.2013 у справі «Еркапіч проти Хорватії» (Erkapic v. Croatia) з приводу дотримання національними судами під час розгляду справ п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р., згідно якої «за відсутності суттєвих підстав для протилежного, поняття справедливого судового розгляду вимагає надавати більшого значення свідченням, наданими у суді, порівняно з протоколами допитів осіб на попередньому слідстві, оскільки останні являють собою, передусім, процес збору стороною обвинувачення інформації на підтримку своєї позиції», безпосередні показання ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції мають більше значення (пріоритет) для встановлення його винуватості у порушенні правил дорожнього руху, ніж письмові пояснення свідків, ще й викладених власноруч поліцейським.

Також у передбачений процесуальними нормами спосіб до апеляційного суду викликалися і працівники поліції, який склав протокол про адміністративне правопорушення та який відбирав письмові пояснення у свідків, але в судове засідання вони не зявилися і будь-яких пояснень з приводу наявних у справі сумнівів та протиріч не надали. При цьому, слід зазначити, що апеляційним судом були використані всі можливі заходи для того щоб максимально сприяти свідкам у явці в судове засідання, яке було призначено у передбачений законом спосіб в режимі відеоконференції із Краснопільським районним судом Сумської області, який є найбільш наближеним до місця проживання свідків та несення служби працівників поліції.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було.

При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_3 будь-яких умисних дій, направлених на порушення п.2.5 ПДР України.

Відповідно до ст.8 ОСОБА_4 України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_4 є нормами прямої дії, а згідно ч.2 ст.62 ОСОБА_4 України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з прецедентною практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), п.43 (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню на підставі п.1 ст.247 КУпАП у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, а провадження у справі закриттю (п.3 ч.1 ст.284 КУпАП).

Керуючись ст.294 КУпАП України,

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження постанови судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 10 квітня 2018 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 10 квітня 2018 року відносно ОСОБА_3 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі закрити через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіОСОБА_2.