П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.06.2018 Справа №607/9280/18

Суддя Тернопільського міськрайонний суд Тернопільської області ОСОБА_1, за участі секретаря судового засідання Пушкар С. М., прокурора Шаргей А. Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі матеріали, які надійшли із Управління захисту економіки в Тернопільській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності :

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_4 , судді у відставці , ідентифікаційний номер НОМЕР_1, за ч. 2 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

Уповноваженою особою сектору управління захисту економіки в Тернопільській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України направлено до суду матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП).

Як убачається із протоколу №0900085 від 16 травня 2018 року про вчинення адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, ОСОБА_2, обіймаючи посаду судді судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області, будучи згідно підпункту «ґ» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року №1700-VII, субєктом відповідальності за правопорушення, повязані з корупцією, а також відповідно до ст. 1, ст. 45 та ч. 2 ст. 52 Закону Закону України «Про запобігання корупції» субєктом декларування, будучи 20 грудня 2016 року звільненою з посади судді апеляційного суду Тернопільської області, після отримання доходу у вигляді вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою на суму 100179,72 гривень, що перевищує 50 прожиткових мінімумів на одну працездатну особу, станом на 1 січня 2016 року, в порушення вимог ч. 2 ст. 52 Закону, без поважних причин, в установлений законом термін, не повідомила Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) про суттєві зміни у своєму майновому стані, чим вчинила адміністративне правопорушення, повязане з корупцією, відповідальність за вчинення якого передбачена частиною 2 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_2 у судовому засіданні вину у вчиненні правопорушення не визнала, посилаючись на те, що вона не є субєктом даного правопорушення, оскільки судді, які звільняються з підстав, визначених ч.6 ст.126 Конституції України, не можуть бути субєктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відтак з 20 грудня 2016 року , часу з якого її звільнено (відраховано) зі штату апеляційного суду, подання декларації про суттєві зміни у майновому стані, є її правом, а не обов»язком. За таких обставин просить провадження в даній адміністративній справі закрити у звязку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Також, просить взяти до уваги відсутність у неї будь-якого умислу на вчинення правопорушення та те, що декларації, яка була подана після звільнення , вказала загальну суму отриманого доходу, в тому числі і того, який перевищує поріг у 50 мінімальних прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня 2016 року, відтак повідомила НАЗК про сукупний грошовий дохід, у який була включена сума нарахованої вихідної допомоги у розмірі 100179,72 гривень .

Прокурор Шергей А. Г. у суді вказав на достатність підстав та доказів для притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП та накладення на неї адміністягнення у виді штрафу в розмірі 50-ти неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Судом установлено:

ОСОБА_2 перебувала на посаді судді апеляційного суду Тернопільської області із 05 липня 1993 року.

Рішенням Вищої ради правосуддя №3077/0/15-16 від 08 грудня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді апеляційного суду Тернопільської області « звільнено ОСОБА_2 з посади судді апеляційного суду Тернопільської області у звязку з поданням заяви про відставку ( відповідно до вимог п. 4 ч. 6 ст. 126 та п. 4 ч. 1 ст. 131 Конституції України ) .

Відповідно із наказом голови апеляційного суду Тернопільської області № 270-К від 20 грудня 2016 року із ОСОБА_2 припинено трудові відносини та її відраховано зі штату апеляційного суду 20 грудня 2016 року на підставі рішення Вищої ради правосуддя №3077/0/15-16 від 08 грудня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді апеляційного суду Тернопільської області « .

Згідно із частиною 2 статті 52 Закону України «Про запобігання корупції», у разі суттєвої зміни у майновому стані субєкта декларування, а саме отримання ним доходу, придбання майна на суму, яка перевищує 50 мінімальних заробітних плат встановлених на 1 січня відповідного року, зазначений суб'єкт у десятиденний строк з моменту отримання доходу або придбання майна зобов'язаний письмово повідомити про це Національне агентство. Зазначена інформація вноситься до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та оприлюднюється на офіційному веб-сайті Національного агентства.

Як убачається із інформації наданої начальником відділу планово-фінансової діяльності ,бухгалтерського обліку та звітності апеляційного суду Тернопільської області №844/18 від 13 лютого 2018 року, щодо нарахованої та виплаченої заробітної плати за період з 01 вересня 2016 року по 31 січня 2017 року ОСОБА_2, витягу з відомості № 87 на виплату розрахункових за грудень 2016 року , відомості № 35 про нарахування коштів від 20 грудня 2016 року,розрахункового листа за грудень 2016 року , сума отриманих коштів ОСОБА_2 при звільненні (за мінусом відрахувань) становить 786444,72 гривень, які перераховано відповідно до даних платіжного доручення №771 від 20 грудня 2016 року .

Відповідно із відомостями, які вказані у публічній частині інформаційно-телекомунікаційної системи «Єдиний державний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», ОСОБА_2 24 жовтня 2016 року було подано щорічну декларацію , 15 грудня 2016 року подано декларацію перед звільненням, 27 січня 2017 року подано декларацію після звільнення (виправлену) .

Виходячи з наведеного, суд вважає, що ОСОБА_2 виконала приписи частини 2 статті 52 Закону України «Про запобігання корупції».

Відповідно до вимог статті 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, поясненнями свідків, а також іншими документами.

При цьому, вирішуючи питання про притягнення осіб до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, щодо порушення вимог фінансового контролю, яке полягало у неповідомленні або несвоєчасному повідомленні про суттєві зміни у майновому стані, слід враховувати в першу чергу об»єктивні ознаки складу цього адміністративного правопорушення, зокрема його об»єктивну сторону, яка має активну форму прояву та полягає у неповідомленні або несвоєчасному повідомленні без поважних причин про суттєві зміни у майновому стані.

Так, для розкриття обєктивних складових адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, слід зазначити, що диспозиція цієї норми за своїм змістом є бланкетною адміністративно-правовою нормою, тобто нормою, яка лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших норм. Примітка до ст. 172-6 КУпАП, вміщуючи вказівку на суб»єкт цього правопорушення, відсилає правозастосувача до норм спеціального антикорупційного закону, зокрема частин 1 і 2 ст. 45 Закону, в яких, крім іншого, передбачено певну деталізацію відповідних положень нормативно-правових актів, що наповнює норму ч. 2 ст. 172-6 КУпАП більш конкретним змістом для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації зазначеного діяння.

Разом з тим у випадках, передбачених ч. 2 ст. 45 Закону, тобто в разі припинення здійснення діяльності, цей термін не визначено взагалі.

Також слід зазначити, що рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов»язків осіб, національні органи зобов»язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід, а тому вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Таким чином, системний аналіз вжитого в абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону формулювання «припиняє діяльність» дає підстави констатувати, що термін «припинення» за загальним правилом (ст. 36 Кодексу законів про працю України) співвідноситься із терміном «звільнення» як ціле і частина, охоплюючи останнє.

Це саме випливає з аналізу норм інших спеціальних нормативно-правових актів, зокрема з положень Закону України "Про державну службу" (ст. 83), Закону України "Про статус народного депутата України" (ст. 4) тощо, де зазначена термінологія підміняється одна одною. Разом з тим із цього правила є винятки.

Так, Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-УШ «Про судоустрій і статус суддів »(далі - Закон № 1402) розрізняє терміни «звільнення» (статті 112-118) та «припинення» (статті 119-125), а отже, розмежовує їх, передбачаючи різні підстави для настання таких юридичних фактів. Наведені положення цього Закону повністю кореспондують зі ст. 126 Конституції України, яка також розмежовує ці поняття. Аналогічний підхід використано законодавцем щодо припинення повноважень судді Конституційного Суду України та його звільнення (ст. 149-1 Конституції України.

Зокрема, у ч. 6 ст.126 Конституції України, ст. 119 Закону № 1402 зазначено, що повноваження судді припиняються виключно в разі: досягнення суддею шістдесяти п'яти років; припинення громадянства України або набуття суддею громадянства іншої держави; набрання законної сили рішенням суду про визнання судці безвісно відсутнім або оголошення померлим, визнання недієздатним або обмежено дієздатним; смерті судді; набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді за вчинення ним злочину. Цей перелік є вичерпним.

Саме такий підхід використала Рада суддів України, приймаючи рішення від 15 вересня 2016 року № 54 «Щодо питання припинення повноважень суддів визначених Законом № 1402-VIII підстав».

Крім того, слід зауважити, що виключною підставою для припинення трудових відносин судді з відповідним судом, згідно зі ст. 125 Закону № 1402, є саме припинення повноважень судді. Звільнення ж судді з підстав, визначених ч. 6 ст. 126 Конституції України, ст. 112 Закону № 1402, не є підставою для припинення трудових відносин в аспекті зазначених вище норм Конституції України та спеціального закону.

Беручи до уваги положення ст. 7 КУпАП, згідно з якою «застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом», тобто яка передбачає чітке виконання передбачених законом норм, а отже, забороняє притягнення особи до адміністративної відповідальності за аналогією, тобто унеможливлює застосування по аналогії норм, що закріплюють склад правопорушень, з огляду на проведений вище аналіз, судді, які звільняються з підстав, визначених ч. 6 ст. ст.126 Конституції України, не можуть бути суб'єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП.

При цьому, лист НАЗК від 28 листопада 2017 року, вказаний у протоколі не є законом, а містить виключно рекомендаційний характер.

Водночас, згідно ст. 280 КупАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши протокол про адміністративне правопорушення, перевіривши наявні письмові матеріали по справі, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 172-6 КупАП.

На підставі наведеного, керуючись ст. 172-6, 247, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_2 , закрити на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення .

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 цього Кодексу, а також постанов, прийнятих за результатами розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 185-3 цього Кодексу.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Головуючий суддяОСОБА_1