Справа № 496/4745/17
Провадження № 3/496/66/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року суддя Біляївського районного суду Одеської області Буран В.М., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, не працюючого, НОМЕР_1, ІПН - НОМЕР_2, який мешкає за адресою: Одеська область, м. Одеса, вул. Лютнева, 45,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

Згідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 367974, 28 серпня 2017 року о 14.00 годині на автодорозі М-05 10 км, водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «ВАЗ-2106» державний номерний знак 56081ОЕ, при виїзді на головну дорогу з другорядної не надав перевагу транспортному засобу «КІА» державний номерний знак НОМЕР_3, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого трапилась ДТП. Транспортні засоби отримали механічні пошкодження, завдано матеріальний збиток.

Представник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що саме ОСОБА_3 було порушено вимоги ПДР, а в діях ОСОБА_1 порушень вимог ПДР не вбачається, тому провадження необхідно закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Представник потерпілого ОСОБА_4 у судовому засіданні вважав, що протокол про адміністративне правопорушення складено вірно, але вважав за необхідне закрити провадження по адміністративній справі через закінчення строків притягнення до адміністративної відповідальності та не встановлювати вину особи відповідно.

Потерпілий ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав позицію свого представника.

Вислухавши учасників справи, допитавши заявлених свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП за кваліфікуючою ознакою порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови.

Положеннями статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, іншими документами.

Згідно із статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Слід зазначити, що об'єктивною стороною правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, являється порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів.

Відповідно до вимог п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», суб'єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, може бути будь-яка особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі, як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин. При цьому пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна має бути наслідком порушення Правил дорожнього руху.

Згідно із п.10.1 Правил дорожнього руху України перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Відповідно до п. 2.3 б ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Згідно із п. 14.3 ПДР водієві транспортного засобу, якого обганяють, забороняється перешкоджати обгону шляхом підвищення швидкості руху або іншими діями.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлений Правилами дорожнього руху, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Згідно з п. 1.1 Правил дорожнього руху України вони, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Відповідно до п. 1.9 Правил дорожнього руху України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що учасники дорожнього руху зобовязанні знати і неухильно дотримуватися вимог цього закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Приймаючи дане рішення, суддя керується саме цим принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого також сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Так, зокрема, винуватість водія поза розумним сумнівом доводиться обставинами викладеними у протоколі про адміністративне правопорушення, поясненнями ОСОБА_3, письмовими поясненнями ОСОБА_5 та його допитом як свідка з попередженням про кримінальну відповідальність за неправдиві покази в судовому засіданні, який підтвердив позицію потерпілої сторони, схемою місця ДТП, актом огляду місця пригоди від 07 травня 2018 року та відеозаписом ДТП з камери відео спостереження, розташованої на АЗС «АМІК», що міститься в відеофайлі «Video AR YAma.MP4».

Вказані докази оцінені за внутрішнім переконанням судді, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і справедливістю.

Дослідивши відеозапис ДТП з камери відео спостереження, розташованої на АЗС «АМІК», що міститься в відеофайлі «Video AR YAma.MP4», судом остаточно, в підтвердження усіх доказів в сукупності, встановлено, що ОСОБА_1 виїжджаючі на своєму авто «ВАЗ 2106» з другорядної дороги, яка веде від авторинку «Куяльнік» на головну дорогу праворуч, закінчив цей маневр, але в подальшому, в порушення п. 10.1 ПДР різко змінив напрямок руху, не знаходячись в крайньому лівому положенні на проїзної частині дороги, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод та небезпеки автомобілю «КІА» за кермом якого перебував ОСОБА_3, намагався здійснити поворот ліворуч, тим самим перешкоджаючи здійсненню обгону водію «КІА» відповідними діями по різкому переміщенню його авто вліво, що вийшло з неуважності ОСОБА_1 та невірного реагування на зміну в дорожній обстановці, яка привела до відповідної ДТП.

До зазначеного висновку суд дійшов вивчивши вказаний відеозапис та зіставлення його з актом огляду місця пригоди, складеним ОСОБА_1 та його представником, з фототаблицями до нього від 07 травня 2018 року (а.с.54-64) . Саме це зіставлення та аналіз відстані, які зазначені в фототаблицях, дає суду підстави вважати, що порушник закончив поворот на головну дорогу, але як зазначено вище, намагався з порушенням виконати поворот ліворуч.

Пояснення ОСОБА_6 суд до уваги не бере, так як воно було відібрано через місяць після скоєння ДТП та вказане пояснення не відповідає дійсним подіям після перегляду зазначеного відеозапису.

До пояснень ОСОБА_7 суд відноситься критично, так як вона є дружиною особи, яка притягається до відповідальності та зацікавлена у виправданні свого чоловіка виходячи з принципу сімейних відносин.

Також суд не може брати в обґрунтування постанови висновки експертного дослідження від 28 листопада 2017 року № 11-А, так як експертом зазначено, що ДТП можна було б уникнути при виконанні п. 16.11 ПДР, але судом встановлено, що ДТП сталася після виконання вимог проїзду перехресть учасниками справи та порушення інших пунктів ПДР.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права.

У рішенні по справі «О'Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі.

Аналізуючи докази по справі з точки зору їх допустимості, об'єктивності та достатності, за відсутності будь-яких істотних суперечностей вважаю вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, доведеною повністю.

Відповідно до вказаного протоколу, порушення було скоєно 28 серпня 2017 року, тобто на момент притягнення до адміністративної відповідальності громадянина ОСОБА_1, вже вичерпано 3-х місячний строк встановлений законодавством.

Законодавче регулювання питання закриття провадження у справі про адміністративні правопорушення у звязку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення здійснюється, зокрема, ст. 38, п. 7 ч 1 ст. 247 КУпАП.

Так, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що закриття провадження на підставі ч. 1 ст. 38, п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП можливе за одночасної наявності таких умов: 1)вчинення (виявлення) адміністративного правопорушення; 2)сплив встановленого законом двомісячного строку, перебіг якого розпочинається з дня вчинення адміністративного правопорушення (при триваючому правопорушенні з дня його виявлення).

Слід зазначити, що у науковій літературі під строком розуміють тривалість часу, з початком перебігу або із спливом якого правові норми повязують настання певних юридичних наслідків. При цьому строк розглядається у двох формах існування: позитивній (коли юридичні наслідки повязуються із спливом строку) і негативній (коли юридичне значення має саме перебіг строку).

Як вбачається зі змісту п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, законодавець розглядає встановлений трьохмісячний строк у його позитивній формі, адже передбачає такі правові наслідки його спливу як закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Окрім того, у наведеному випадку при визначенні початку перебігу вказаного строку законодавець використовує субєктивні та обєктивні критерії. Використання обєктивного критерію передбачає обчислення строку з моменту вчинення правопорушення, субєктивного з моменту, коли уповноважена особа отримала чи повинна була отримати інформацію щодо порушення належного йому права, свободи чи охоронюваного законом інтересу.

При цьому для обчислення встановленого законом строку для накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі у звязку з його спливом необхідним є встановлення факту вчинення адміністративного правопорушення - протиправної, винної дії чи бездіяльності.

Так, відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Тобто закриття провадження у справі за п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП можливе лише за умови встановлення судом факту вчинення особою винної протиправної дії чи допущення винної протиправної бездіяльності, що підпадає під ознаки адміністративного правопорушення. Наявність можливого адміністративного правопорушення, не доведеного та не підтвердженого належними та допустимими доказами, не може бути достатньою підставою для закриття провадження у справі відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Водночас слід враховувати, що однією з самостійних підстав для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення законодавець визначає відсутність події і складу адміністративного правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП). Тобто у разі якщо факту вчинення адміністративного правопорушення встановлено не буде, то провадження у справі підлягатиме закриттю на підставі п. 1 (відсутність події і складу адміністративного правопорушення), а не п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП (закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу).

Таким чином, початок перебігу встановленого ст. 38 КУпАП строку накладення адміністративного стягнення законодавець повязує з вчиненням адміністративного правопорушення, встановлення наявності або відсутності якого повинно здійснюватися при вирішенні питання про закриття провадження у справі.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Аналогічні правові положення викладені у рішенні Конституційного Суду України від 10.02.2000 р. № 2-рп/2000, відповідно до якого органи влади повинні здійснювати свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.

Таке неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України, як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні 01.04.2008 р. № 4-рп/2008, не лише забезпечує реалізацію принципу поділу влади, але й є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Статтею 280 КУпАП встановлено обовязок суду зясовувати при розгляді справи про адміністративне правопорушення: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

В силу вимог ст.ст. 245, 251, 252 КУпАП суд повинен повно, всебічно й об'єктивно з'ясувати всі обставини справи, дати оцінку зібраним у ній доказам і постановити правильне судове рішення.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому норм щодо відсутності у суду повноважень на встановлення обставин щодо вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі винесення постанови про закриття провадження за п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП вказаний Кодекс не містить. Натомість, як зазначалось вище, застосування п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП можливе у разі встановлення наявності протиправної винної дії чи бездіяльності, що підпадає під ознаки адміністративного правопорушення.

З огляду на наведене та зважаючи на те, що для закриття провадження у справі у звязку зі спливом строків для накладення адміністративного стягнення необхідним є встановлення факту вчинення адміністративного правопорушення (винної дії чи бездіяльності), а також враховуючи, що повноваження суду на зясування обставин щодо вчинення адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні передбачені ст. 280 КУпАП, суд вважає, що є достатні правові підстави для встановлення вини особи при закритті провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП

Керуючись ч. 2 ст. 38, п.7 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд -

П О С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та закрити вказане адміністративне провадження у зв`язку із закінченням строку притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Постанова може бути оскарженою до апеляційного суду Одеської області через Біляївський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя Буран В.М.

15 травня 2018 року

Строк пред'явлення постанови до виконання

згідно Закону України "Про виконавче провадження"

Постанова набрала законної сили

"___" ____________ 2018 року.