Єдиний унікальний номер 233/2000/18 Номер провадження 33/775/298/2018

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 липня 2018 року місто Бахмут
Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення апеляційного суду Донецької області ОСОБА_1, розглянувши апеляційну скаргу прокурора Топалової Г.В. на постанову судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 червня 2018 року, якою звільнено від адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-7, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП України у відношенні ОСОБА_2, у звязку з малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення та оголошено йому усне зауваження,-
ВСТАНОВИЛА :
Постановою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 червня 2018 року стосовно ОСОБА_2 звільнено від адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-7, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП України у звязку з малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення та оголошено йому усне зауваження.
На вказану постанову судді від прокурора надійшла апеляційна скарга, в якій він просить скасувати постанову судді та винести нову постанову, якою визнати ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених за ч.1 ст. 172-7, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП України та накласти адміністративне стягнення в межах санкції вказаної статті КУпАП.
Перевіривши матеріали справи, слід зазначити наступне.
Статтями 2 та 7 КУпАП встановлено, що законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності військовослужбовців та деяких інших осіб» № 1952-VIII від 16.03.2017 року внесено зміни до ст. 294 КУпАП.
Так, перше речення частини другої викладено в такій редакції: «Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною пятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу».
Згідно з ч. 1 ст. 287 КУпАП, постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених частиною пятою статті 7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.
Відповідно до ч. 5 ст. 7 КУпАП, прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення шляхом реалізації повноважень щодо нагляду за додержанням законів при застосуванні заходів примусового характеру, повязаних з обмеженням особистої свободи громадян.
Тобто, прокурор може реалізувати своє право на апеляційне оскарження у справах про адміністративні правопорушення у визначених законом випадках виключно на стадії виконання судового рішення.
Зокрема, така позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який діяв на час своєї роботи в межах наданих йому повноважень, була викладена в Інформаційному листі «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, повязані з корупцією» від 22.05.2017р., вих. 223-943/0/4-17.
В цьому ж листі зазначено, що «Інформаційний лист ВССУ від 30 квітня 2015 року № 9-749/0/4-15 щодо застосування норм КУпАП, які регулюють право прокурора на оскарження постанов, прийнятих у справах про адміністративні правопорушення, з огляду на те, що він не враховує (виданий до) останніх законодавчих змін від 16 березня 2017 року, слід вважати таким, що не може бути використаний правозастосувачем як чинна позиція судової палати у кримінальних справах ВССУ». Таким чином, посилання прокурора у апеляційній скарзі на лист ВССУ від 30.04.2015 року є некоректним.
До того ж, згідно з положеннями ст. 24 ЗУ «Про прокуратуру», яка визначає особливості здійснення окремих форм представництва інтересів держави в суді, йдеться про право прокурора на подання апеляційної чи касаційної скарги на судове рішення лише в цивільній, адміністративній і господарській справі.
При цьому в ч. 7 ст. 24 чітко зазначено: «повноваження прокурорів, передбачені цією статтею, здійснюються виключно на підставах та в межах, передбачених процесуальним законодавством».
Отже, за змістом ст. ст. 7, 287 КУпАП прокурор має право на оскарження постанов у справі про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених ч. 5 ст. 7, ч.1 ст. 287 КУпАП.
Крім того, повноваження прокурора при здійсненні такого нагляду визначені ст. 26 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону України «Про прокуратуру» №1697-VIІ від 14.10.2014 року) та спрямовані на захист прав і свобод особи, яка примусово тримається в будь-яких місцях згідно з судовим рішенням або рішенням адміністративного органу.
Звертаю увагу прокурора, що ухвалою Конституційного Суду України №49-у/2015 від 08 грудня 2015 року, якою відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.250 КУпАП у взаємозвязку з положеннями ч.5 ст.7, ч.1 ст.287, ч.2 ст.294 КУпАП, встановлено, що питання оскарження прокурором постанов суду у справах про адміністративне правопорушення регулюється різними положеннями Кодексу, які не узгоджуються між собою. Усунення таких неузгодженостей, може бути вирішене лише у законодавчому порядку.
Разом з цим, виходячи з принципу верховенства права, враховуючи існуючу неузгодженість діючого законодавства, суди при розгляді справ повинні керуватися положеннями ст. 129 Конституції України, якою визначені основні засади судочинства, оскільки норми Конституції є нормами прямої дії, а також практикою Європейського суду з прав людини відповідно до якої вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи (див. Рішення ЄСПЛ «Щокін проти України»).
З урахуванням вищевикладеного, доводи прокурора про прийняття до розгляду апеляційної скарги,в якій фактично ставиться питання про погіршення становища особи з вимогою щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності із застосуванням адміністративного стягнення, що передбачено санкцією ч.2 ст. 172-6 КУпАП, не відповідають наведеним вище нормам Конституції України та практиці Європейського суду з прав людини.
Статтею 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено право на справедливий суд, яким кожному гарантовано право на захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.
Положеннями ст.126 Конституції України гарантовано незалежність і недоторканність суддів та вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється.
Статтею 129 Конституції України гарантовано, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону.
З урахуванням наведених норм Конституції України, вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень діючого Кодексу України про адміністративні правопорушення, прокурор не є особою, яка відповідно до положень ст. ст. 287, 294 КУпАП, має право подати апеляційну скаргу на оскаржувану постанову судді місцевого суду, а за таких обставин, з урахуванням положень ч. 2 ст.7, ч. 3 ст. 8 КУпАП, апеляційний суд позбавлений законних підстав прийняти його апеляційну скаргу до розгляду, а тому скарга підлягає поверненню особі, яка її подала.
Керуючись ч. 2 ст. 7, ч. 3 ст. 8, ст. ст. 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Топалової Г.В. на постанову судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 червня 2018 року відносно ОСОБА_2 повернути прокурору, як особі, яка її подала.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя