Код суду 233 № 233/3646/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2018 року м.Костянтинівка

Суддя Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області Стадченко О.В., вивчивши матеріал про адміністративне правопорушення, який надійшов з військової частини НОМЕР_1 про притягнення до адміністративної відповідальності:
ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Соснівка, є громадянкою України, яка знаходиться на дійсній військовій службі в/ч НОМЕР_1 , має військове звання солдат, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ,-

- за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:
Згідно протоколу, військовослужбовець військової служби солдатОСОБА_1 , яка проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , 01 липня 2018 року об 08 год. 00 хв. перебувала у розташуванні підрозділу на військовій службі в службовий час у військовій формі одягу в нетверезому стані під час виконання службових обов`язків на території тимчасового розташування базового табору в м. Костянтинівка, Костянтинівського району Донецької області в особливий період, що підтверджується медичним висновком № 2621 від 01 липня 2018 року, чим вчинила правопорушення, передбачене ч.3 ст. 172-20 КУпАП.
Вивчивши матеріал про адміністративне правопорушення, суддя дійшов наступних висновків.
Відповідно ст. 278 КУпАП під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення суддя повинен перевірити чи правильно складений протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.
Відповідно до ст. 256 КУпАП в протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.
Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 в умовах особливого періоду, на території військової частини НОМЕР_2 , знаходилася та виконувала обов`язки війкової служби в нетверезому стані, тобто вчинила адміністративне правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 172-20 КУпАП.

Разом з тим, відповідно до ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період в Україні настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації, чи з моменту введення воєнного стану в Україні, або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Час мобілізації - строк проведення, порядок, обсяги, вид мобілізації(період), відповідно до частини 5, статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

Воєнний час - це оголошення стану війни, початок воєнних дій, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про оборону України», у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну, Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

Таким чином, особливий період в Україні починається з моменту оголошення рішень про мобілізацію, з моменту введення воєнного стану або початку відбудовного періоду після закінчення воєнних дій.

Враховуючи, що воєнний стан на території України або в окремих її місцевостях не оголошувався, а рішення про початок відбудовного періоду не приймалось, то єдиним чинником за яким визначається наявність чи відсутність особливого періоду в Україні є рішення про мобілізацію, тривалість якої є обмеженою.

Останнім указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 №15/2015 оголошено часткову мобілізацію, починаючи з 20 січня 2015 року у три черги протягом 210 діб по 17 серпня 2015 року. Отже, оскільки вищевказаним указом Президента України мобілізація, як комплекс відповідних заходів, зі сторони держави оголошувалась не безстроково, а була обмеженою у часі, а також у зв`язку з тим що воєнний стан в Україні не вводився, дія особливого періоду в Україні припинена 17 серпня 2015 року і поновлена не була.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року (127/13998/17; 61-11716св 18), тому посилання на думку судді посилання в протоколі на кваліфікуючи ознаку вчинене в умовах особливого періоду є безпідставним.

Також слід зазначити, що відповідно до наведених вище норм національного законодавства дійсно воєнний час може бути розпочатий до оголошення воєнного стану, проте для встановлення наявності у цей період особливого періоду в будь - якому випадку необхідна наявність вказаного рішення влади держави, оскільки час дії особливого періоду невід`ємно пов`язаний з тривалістю саме воєнного стану. Проте, на даний час жодне з вищенаведених рішень не оголошено.

Слід звернути увагу, що в статті 58 Конституції України зазначено, про те, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 зазначено, що процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у право застосованій практиці і неминуче призводить до сваволі… Принцип правової визначеності означає, що "обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки".
В статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини «закон, який встановлює кримінальне правопорушення», повинен відповідати певним стандартам ясності та зрозумілості». Це положення стосується будь-якої ситуації, щодо якої застосовується положення Конвенції «встановлено законом».
Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства» (Hashman and Harrup v. the United Kingdom) від 25 листопада 1999 року, Суд вказав, що однією з вимог, яка випливає зі словосполучення «встановлений законом», є передбачуваність. Норму не можна вважати «законом», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях.
У справі «Реквеньї проти Угорщини» (рішення від 20 травня 1999 р.), Суд також зазначив, що норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає громадянинові змогу керуватися цією нормою у своїх діях.
Таким чином, суддя вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутня кваліфікуюча ознака ч.3 ст.172-20 КУпАП - вчинення правопорушення в умовах особливого періоду, і останній повинен нести відповідальність за ч.1 ст. 172-20 КУпАП.
Проте, суддя не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також, в порушення вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення до протоколу замість оригіналів додані копії деяких документів, які не завірені належним чином, зокрема не посвідчені особистим підписом посадової особи, яка їх складала, із зазначенням прізвища, ім`я, по батькові та звання цієї посадової особи та не завірені з відміткою «Згідно з оригіналом» та датою засвідчення копій.
Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту перебування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння. При цьому копії медичного висновку № 2621 та витягу з картки амбулаторного хворого, є недопустимими докази про перебування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння, оскільки з копії даного медичного висновку не зрозуміло чи перебувала остання в стані алкогольного сп`яніння. З приводу копії витягу з амбулаторної карти, то взагалі не зрозуміло чия це картка та на підставі чого черговим лікарем-хірургом був зароблений висновок про перебування зазначеної в ній особи в стані алкогольного сп`яніння.
Також, відповідно до ст. 268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з справ людини від 11 квітня 2011 року у справі Жук проти України вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їх вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їх право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 277 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. <…> 172-20, <…> розглядаються протягом доби.
Протягом робочих днів 13 липня 2018 року та 16 липня 2018 року явку особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 до суду забезпечено не було. Клопотання про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило, від підписів остання в протоколі відмовлялась.
Вище зазначені недоліки, допущені при оформленні адміністративного матеріалу позбавляють суддю можливості здійснити всебічне, повне і об`єктивне з`ясування всіх обставин правопорушення, як цього вимагає ст. 245 КУпАП та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і, як наслідок, здійснити розгляд справи про адміністративне правопорушення та прийняти законне і обґрунтоване рішення по ній.
Тож, за таких обставин матеріал про адміністративне правопорушення підлягає поверненню до військової частини НОМЕР_1 для належного оформлення.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 256, 276, 283 КУпАП, суддя,

П О С Т А Н О В И В:
Матеріал про адміністративне правопорушення № 93 від 06 липня 2018 року відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП повернути до військової частини НОМЕР_1 для належного оформлення.
Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя: О.В.Стадченко