Справа №580/902/17 Головуючий у суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 33/788/328/17 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія 173-2 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2017 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. ,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою першого заступника керівника Роменської місцевої прокуратури ОСОБА_3 на постанову судді Лебединського районного суду Сумської області від 06 червня 2017 року, якою

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець Сумської області Лебединського району с. В. Вистороп, вул. Першотравнева, 23

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_4

прокурора Микитенка В.П.,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі перший заступник керівника Роменської місцевої прокуратури ОСОБА_3 просить поновити строк апеляційного оскарження постанови судді, оскільки він був пропущений з поважних причин, так як прокурор участі у розгляді справи в суді першої інстанції не приймав і копія рішення до прокуратури не направлялася. Крім того, просить скасувати постанову судді у звязку з її незаконністю та необґрунтованістю, оскільки до особи, яку було притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 було застосовано адміністративне стягнення у виді громадських робіт на строк 30 годин, яке в силу ст.30-1 КУпАП не могла бути призначено чоловікам старше 60 років, так як ОСОБА_4 народився 13.03.1956 року і йому виповнилося на момент винесення суддею рішення 61 рік. Оскільки на момент розгляду справи апеляційним судом сплинули строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ст.38 КУпАП, то просив також після скасування постанови судді суду першої інстанції закрити провадження у справі на цій підставі.

Постановою судді Лебединського районного суду Сумської області від 06.06.2017 ОСОБА_4 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП і на нього було накладено адміністративне стягнення у виді 30 годин громадських робіт.

Крім того, постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 320 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді Пачома В.С. 14.05.2017 близько 17-00 години, перебуваючи вдома по вул. Першотравневій, 23 в с. В. Вистороп Лебединського району Сумської області вчинив сварку із своєю колишньою дружиною ОСОБА_5, з якою проживає разом, в ході якої ображав її брутальною лайкою, та погрожував фізичною розправою, чим вчинив насильство в сімї.

Вислухавши доводи прокурора Микитенка В.П., який підтримав змінену апеляційну скаргу прокурора Роменської місцевої прокуратури, просив скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити через закінчення строку накладення адміністративного стягнення, доводи особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_4, який погодився з апеляційною скаргою прокурора, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, вважаю, що вказана вище апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як було встановлено під час апеляційного розгляду та як убачається з матеріалів справи протокол про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_4 був розглянутий у відсутності прокурора, який згідно ч.5 ст.7 КУпАП здійснює нагляд за додержанням законів при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення шляхом реалізації повноважень щодо нагляду за додержанням законів при застосуванні заходів примусового характеру, повязаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Лише після надходження 29.06.2017 до Роменської місцевої прокуратури відповідного листа з Лебединського РВ пробації та здійснення передбачених у ч.5 ст.7 КУпАП повноважень був встановлений факт винесення суддею суду першої інстанції незаконної постанови, внаслідок чого прокурором був пропущений строк апеляційного оскарження вказаного рішення судді.

У звязку з цим, пропущений прокурором строк подачі апеляційної скарги на постанову судді підлягає поновленню, оскільки він був пропущений з поважних (об'єктивних) причин, які не залежали від останнього.

Крім того, розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серія АА № 928107 від 23.05.2017, суддя суду першої інстанції дійшов висновку про те, що 14.05.2017 близько 17-00 години ОСОБА_4, перебуваючи вдома по вул. Першотравневій, 23 в с. В.Вистороп Лебединського району Сумської області вчинив сварку із своєю колишньою дружиною ОСОБА_5, з якою проживає разом, в ході якої ображав її брутальною лайкою, та погрожував фізичною розправою, чим вчинив насильство в сімї.

В обґрунтування висновків свого рішення суддя поклав такі докази винуватості ОСОБА_4 як «протокол про адміністративне правопорушення та інші матеріали справи».

Крім того, у своїй постанові суддя суду першої інстанції послався на ч.1 ст.173-2 КУпАП як на правову підставу притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності, визнав останнього винним у вчиненні даного правопорушення і наклав на нього адміністративне стягнення у виді 30 годин громадських робіт.

Разом з тим, при накладенні на ОСОБА_4 адміністративного стягнення суддею суду першої інстанції були проігноровані вимоги ч.3 ст.30-1 КУпАП, згідно яких громадські роботи не призначаються особам, визнаним інвалідами першої або другої групи, вагітним жінкам, жінкам, старше 55 років та чоловікам, старше 60 років.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_4 народився 13.03.1956 року і на час розгляду справи в суді першої інстанції його вік становив повних 61 років, що унеможливлювало у разі визнання його винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, накладення на нього такого виду адміністративного стягнення як громадські роботи.

Відповідно до вимог ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Суддею суду першої інстанції не були дотримані вказані вище вимоги законодавства України про адміністративні правопорушення, що потягло за собою неправильне застосування норми матеріального права, тому доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а постанова судді підлягає безумовному скасуванню як незаконна.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора в частині закриття провадження у справі через закінчення строку накладення на ОСОБА_4 адміністративного стягнення, передбаченого ст.38 КУпАП, то вони не заслуговують на увагу, оскільки висновок суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, є необґрунтованим та невмотивованим у відповідності до процесуальних норм законодавства України про адміністративні правопорушення.

Так, згідно ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до ст.8 ОСОБА_6 України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_6 є нормами прямої дії, а згідно ст.9 ОСОБА_6 чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України, є частиною національного законодавства України.

Зокрема, ОСОБА_4, будучи допитаним під час апеляційного розгляду справи, пояснив, що 14.05.2017 на прохання сусідів зробив табуретку, яку і передав безоплатно останнім, що не сподобалося його колишній дружині ОСОБА_5, яка вчинила з ним з цього приводу сварку і вимагала від нього узяти від сусідів грошові кошти за табуретку. Він не погодився з такою позицією своєї колишньої дружини і висловився на її адресу брутальним словом, фізичної сили не застосовував і не погрожував. Однією сім'єю з колишньою дружиною він не проживає, шлюб між ними за ініціативою останньою рік тому назад розірваний. Крім того, ОСОБА_5 постійно вчиняє з ним сварки з різних питань.

Вказані показання ОСОБА_4 об'єктивно підтверджуються його письмовими поясненнями в протоколі про адміністративне правопорушення та висновком ДОП Лебединського ВП ГУНП в Сумській області від 23.05.2017, проведеного за наслідками повідомлення ОСОБА_5

Згідно диспозиції ст.173-2 КУпАП адміністративна відповідальність настає за вчинення насильства в сім'ї, тобто умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров'ю потерпілого, а так само невиконання захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходження корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім'ї.

Об'єктивна сторона вказаного правопорушення, полягає в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров'ю потерпілого.

Відповідно до ч.1 («Визначення термінів») Закону України «Про попередження насильства в сім'ї», насильство в сім'ї це будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім'ї стосовно іншого члена сім'ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім'ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров'ю.

Психологічне насильство в сім'ї насильство, пов'язане з дією одного члена сім'ї на психіку іншого члена сім'ї шляхом словесних образ або погроз, переслідування, залякування, якими навмисно спричиняється емоційна невпевненість, нездатність захистити себе та може завдаватися або завдається шкода психічному здоров'ю.

Членами сім'ї згідно вказаного вище Закону і відповідно потерпілими від адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, можуть бути особи, які перебувають у шлюбі; проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою; їхні діти; особи, які перебувають під опікою чи піклуванням; є родичами прямої або непрямої лінії споріднення за умови спільного проживання. Жертва насильства в сім'ї (потерпілий) член сім'ї, який постраждав від фізичного, сексуального, психологічного чи економічного насильства з боку іншого члена сім'ї.

Суб'єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини виключно у формі умислу.

Разом з тим, з протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що дії особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_4, полягали у висловлюванні останнього на адресу дружини брутальною лайкою під час виниклої сварки, що не утворює з огляду на аналіз вказаних вище положень закону складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, оскільки в діях ОСОБА_4 відсутні обовязкові ознаки складу такого правопорушення, а саме обєкту, обєктивної сторони, субєкту та субєктивної сторони.

Зокрема, заявник ОСОБА_5 тривалий час, незважаючи на проживання в одному будинку, не є членом сім'ї ОСОБА_4, вона ніяким чином не постраждала від дій ОСОБА_4, який ініціатором словесної сварки зі своєю колишньою дружиною не був і якихось умисних психологічних насильственних дій, що визначені у ч.1 ЗУ «Про попередження насильства в сім'ї», не вчиняв, а тому враховуючи положення ст.269 КУпАП ОСОБА_5 не може мати процесуального статусу потерпілої.

Крім того, встановлені суддею суду першої інстанції у своїй постанові обставини правопорушення суттєво відрізняються від фактичних обставин правопорушення, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, складеного уповноваженою на те особою, а саме ОСОБА_4 згідно вказаного протоколу ОСОБА_5 не ображав та не погрожував їй фізичною розправою.

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а згідно ч.2 цієї норми Закону обовязок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

З огляду на викладене, виходячи з аналізу вказаного вище законодавства, як при складанні протоколу про адміністративні правопорушення, так при розгляді його в суді першої інстанції була неправильна застосована норма матеріального права (ч.1 ст.173-2 КУпАП) та порушена норма процесуального права (ст.ст.280 і 283 КУпАП), оскільки не було конкретизовано, у який саме спосіб ОСОБА_4 вчинив психологічне насильство в сім'ї, як вчинене ним насильство, пов'язане з дійсним (а не уявним) членом його сім'ї, та яким чином він вплинув на психіку цього члена сім'ї (шляхом словесних образ або погроз, переслідування, залякування тощо), якими своїми навмисними діями він спричинив члену своєї сім'ї емоційну невпевненість, нездатність захистити себе та чи могла завдатися його діями або завдалася шкода психічному здоров'ю члена його сім'ї, що прямо суперечить принципу правової визначеності закріпленому у чисельних рішеннях ЄСПЛ (п.31 по справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia) та п.109 по справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova), у п.53 по справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та у п.19 по справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), згідно якого «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку», а також у рішеннях Конституційного Суду України від 29.06.2010 та від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно яких «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п.3.1 п.3). «Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз. 2 п.п.5.4 п.5).

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, приходжу до переконання про відсутність в діях ОСОБА_4 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, за обставин, викладених у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було.

Відповідно до вимог ч.2 ст.62 ОСОБА_6 України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п.43 рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

На підставі викладеного, постанову судді суду першої інстанції не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, внаслідок чого вона підлягає скасуванню на підставі п.1 ст.247 КУпАП у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, а справа на підставі п.3 ч.1 ст.284 КУпАП закриттю.

Керуючись ст.294 КУпАП України,

П О С Т А Н О В И В:

Поновити першому заступнику керівника Роменської місцевої прокуратури ОСОБА_3 строк подачі апеляційної скарги на постанову судді Лебединського районного суду Сумської області від 06 червня 2017 року.

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Роменської місцевої прокуратури ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову судді Лебединського районного суду Сумської області від 06 червня 2017 року відносно ОСОБА_4 скасувати через порушення суддею суду першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норми матеріального права, а провадження у справі закрити у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіОСОБА_2.