АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2017 року м. Київ

Суддя Апеляційного суду м. Києва Васильєва М.А.,

за участю:

захисника ОСОБА_1

особи, яка притягнута

до адміністративної відповідальності ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 4 вересня 2017 року, якою

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, стягнуто на користь держави судовий збір у сумі 320 грн.,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою суду ОСОБА_2 визнаний винуватим в тому, що 30 липня 2017 року о 13.30 год. в м. Києві по вул. Соборності керував автомобілем НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного сп'яніння, а саме: зіниці очей не реагують на світло, нечітка мова, поведінка, що не відповідає обстановці. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п.2.5 ПДР України, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду, захисник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, постанову скасувати у зв'язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Щодо поновлення строку на апеляційне оскарження захисник зазначає, що справа розглянута за відсутності ОСОБА_2, а також останньому взагалі невідомо про наявність такого рішення.

Вимоги апеляційної скарги захисник обґрунтовує тим, що фактичні обставини справи не відповідають дійсним обставинам, оскільки ОСОБА_2 на момент складання проколу 30 липня 2017 року перебував за місцем реєстрації, а саме у м. Нікополь, та одночасно не міг перебувати у м. Києві, нібито, на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Крім того, як зазначає захисник, протокол складено за іншою адресою: м. Київ, вул. Червоноткацька, 2, де знаходиться приміщення Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві, а тому апелянт припускає, що особу, яка стала причиною складання проколу, було затримано та доставлено до Дніпровського УП для встановлення особи.

Також захисник зазначає, що відбулось хибне встановлення особи водія, що призвело до грубого порушення принципу індивідуалізації та покарання, у зв'язку з чим ОСОБА_2 визнано винуватим безпідставно .

Зокрема, захисник в апеляційній скарзі посилається на те, що немає жодних доказів, які б свідчили про те, що саме ОСОБА_2 керував транспортним засобом.

Окрім того, апелянт звертає увагу на те, що оскаржувана постанова суперечить фактичним обставинам справи, а ґрунтується лише на протоколі, який складений з істотними порушеннями законодавства, а пояснення двох понятих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 складені працівниками поліції з тотожним змістом, де, так звані поняті, поставили тільки свої підписи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2 та його захисника, які підтримали вимоги клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційної скарги, свідка ОСОБА_5, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, відеозапис, який наданий захисником ОСОБА_1, апеляційний суд доходить висновку, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду підлягає поновленню, а апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ст. 278 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, зокрема, питання чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Крім того, відповідно до ст. 268 КУпАП, під час відсутності особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце й час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції при розгляді даної справи не дотримані, оскільки матеріали справи містять повістку про виклик до суду на 4 вересня 2017 року на 09.45 год. із зазначенням адреси порушника: АДРЕСА_1 (ас. 6), але матеріали справи не містять жодних даних, що особа отримала виклик до суду особисто на вказану дату судового засідання.

Більш того, під час апеляційного розгляду встановлено, що фактичне місце проживання ОСОБА_2 зовсім інше, а саме: АДРЕСА_2.

Суд першої інстанції всупереч вимог ст. 268 КУпАП, розглянув справу за відсутності особи, щодо якої складений протокол про адміністративне правопорушення, при цьому суддя зазначає у постанові, що ОСОБА_2 про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду не з'явився (ас. 7).

Крім того, відповідно до вимог ст. 285 КУпАП постанова суду оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

Разом з тим, матеріали справи не містять будь-яких даних, що копія постанови надсилалась або вручалась ОСОБА_2 Натомість, в матеріалах справи наявна розписка, в якій зазначено, що адвокат ОСОБА_1, повноваження якого наявні в матеріалах справи, копію постанови від 4 вересня 2017 року отримав та ознайомився з матеріалами справи тільки 11 жовтня 2017 року.

Апеляційна скарга подана захисником ОСОБА_1 шляхом надсилання поштового відправлення 23 жовтня 2017 року, відповідно до поштового штемпелю на конверті (ас. 16-21).

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що строк на апеляційне оскарження захисником ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

Крім того, згідно до вимог ст.ст. 278, 280 КУпАП, суд першої інстанції при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення має вирішити питання про правильність складання протоколу та інших матеріалів справи, чи є необхідність у витребуванні додаткових матеріалів, а при розгляді справи зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції ці вимоги закону дотримані не в повному обсязі.

Визнаючи ОСОБА_2 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд, як на докази його винуватості, послався на протокол про адміністративне правопорушення та пояснення свідків (ас. 7).

Однак, під час апеляційного розгляду встановлені обставини, які свідчать про помилковість прийнятого рішення.

Відповідно до положень ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису та інше, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Встановлені правила допустимості і відповідності доказів є гарантом їх достовірності та істинності.

При цьому, з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП, докази повинні оцінюватися за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що він на час складання протоколу про адмінправопорушення взагалі не перебував в м. Києві, а перебував за місцем реєстрації, у м. Нікополь, де проживає разом з батьками. Транспортними засобами не керував вже близько 2-х років, у зв'язку з чим обурений, що склали протокол ще й за керування транспортним засобом, начебто, в стані наркотичного сп'яніння. До цих подій він був зупинений працівниками поліції за порушення Правил дорожнього руху, а саме здійснив поворот там, де було заборонено. У зв'язку з цим щодо нього було винесено постанову, та він сплатив штраф. Проте 30 липня 2017 року транспортним засобом керував його рідний брат - ОСОБА_5. Про наявність вказаних матеріалів та постанови суду йому стало відомо випадково.

За клопотанням ОСОБА_2 допитаний свідок ОСОБА_5, який під час апеляційного розгляду пояснив, що він катався на автомобілі, який належить його батькові, з напарником, з яким працював на той час на одній фірмі. Під час цього були зупинені працівниками поліції за порушення ПДР України, перетнув подвійну суцільну смугу. Постанову за це порушення не складали. Поліцейські подумали, що вони неадекватні, та почали висловлювати підозри про його (ОСОБА_5) перебування в стані наркотичного сп'яніння. Він (ОСОБА_5) почав відстоювати свої права, а працівники поліції, у свою чергу, почали «качати свої права». Він (ОСОБА_5) вийшов з транспортного засобу, а працівники поліції заламали його та відвезли у відділок для встановлення особи, де встановили не його особу, а особу брата - ОСОБА_2 шляхом перегляду якихось компьютерних даних. Все знімалось на боді-камеру. Він (ОСОБА_5) повідомляв, що нічого не порушував, а також не відмовлявся від огляду. Свідки були сумнівні, випадкові перехожі, більше схожі на наркоманів, вони підписались і пішли. Протокол склали на брата, як він потім дізнався. Про події, які трапились, він (ОСОБА_5) пізніше розповів брату (ОСОБА_2).

З відеозапису нагрудного відеореєстратору інспектора патрульної поліції, наданого захиснику ОСОБА_1 на його запит з Управління патрульної поліції м. Києва, вбачається, що за кермом транспортного засобу перебуває саме ОСОБА_5, а не ОСОБА_2.

З метою перевірки доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції викликались свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_3, які про день, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, але до суду апеляційної інстанції не з'явились.

Таким чином, під час апеляційного розгляду не встановлено беззаперечних доказів про те, що саме ОСОБА_2 керував транспортним засобом та відмовився від проходження огляду для визначення стану сп'яніння. Більш того, з відеозапису вбачається, що особа, яка перебувала за кермом транспортного засобу «Мітсубіші Паджеро» державний номерний знак НОМЕР_2, пред'явила водійські права старого зразку, при тому, що під час апеляційного розгляду і ОСОБА_2, і ОСОБА_5 надали суду водійські посвідчення нового зразку, але працівниками поліції достовірно не встановлено особу, на яку складався протокол про адміністративне правопорушення.

Згідно пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: … юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64).

У відповідності до п.4.1 вказаного Рішення, Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України).

З огляду на викладене, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові суду, апеляційний суд доходить висновку, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду - скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Поновити строк захиснику ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на апеляційне оскарження постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 4 вересня 2017 року.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 4 вересня 2017 року, якою ОСОБА_2 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, стягнуто на користь держави судовий збір у сумі 320 грн., - скасувати, провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП - закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення серії БД № 097512 від 30 липня 2017 року.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Апеляційного суду міста Києва М.А. Васильєва