Справа №591/1345/17 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Мальована-Когер В. В.
Номер провадження 33/788/249/17 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. ,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 08 червня 2017 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.ст.122-4 і 124 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

потерпілої - ОСОБА_4

особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності - ОСОБА_3

захисника - ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді у зв'язку з порушенням норм процесуального права, а провадження у справі закрити, оскільки він не вчиняв правопорушення, матеріали справи не містять доказів того, що він керував автомобілем. Також зазначає, що він не був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, внаслідок чого розгляд справи відбувся без нього, чим порушено його право на захист.

Постановою судді Зарічного районного суду м. Сум від 08.06.2017 ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.ст.122-4 і 124 КУпАП та на нього було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Крім того, постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 320 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді ОСОБА_3 11.03.2017 близько 14-30 години біля буд. № 62 по вул Г.Крут в м. Суми керував автомобілем НОМЕР_1 в стані алкогольного сп'яніння, не вибрав безпечної швидкості руху та скоїв наїзд на автомобіль OPEL ASTRA н.з. НОМЕР_3, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні ушкодження, при цьому, він не зупинився і залишив місце ДТП, чим порушив п.п.2.9а, 2.10(а) і 12.1 ПДР України.

Вислухавши доводи особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_5, які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність складу адміністративного правопорушення, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, вважаю, що вказана вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, згідно ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ст.9 Конституції чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Розглянувши протоколи про адміністративні правопорушення серії БР №№ 144344, 144890 і 144784 від 11.03.2017, суддя суду першої інстанції дійшла висновку про те, що водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем в стані алкогольного сп'яніння, не вибрав безпечної швидкості руху та скоїв наїзд на інший автомобіль, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні ушкодження, а також не зупинився і залишив місце ДТП, чим порушив вимоги п.п.2.9а, 2.10(а) і 12.1 ПДР України, та вчинив правопорушення, передбачені ч.1 ст.130, ст.ст.122-4 і 124 КУпАП.

Особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 свою вину у вчиненні правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.ст.122-4 і 124 КУпАП, в ході апеляційного розгляду справи категорично заперечив та пояснив, що дійсно 11.03.2017 він керував транспортним засобом, але ДТП не скоював і спиртне не вживав. Зіткнення між його автомобілем і автомобілем OPEL не було, а тому він і не залишився на місці зіткнення автомобіля OPEL та іншого транспортного засобу. Спиртне вжив вдома вже після того, як залишив свій автомобіль на стоянці. Погодився на викладене у протоколах, оскільки не розумів наслідків та зміг заперечити працівникам поліції, які приїхали до нього додому і повезли його до місця ДТП.

Розгляд справи в суді першої інстанції відбувся у відсутності ОСОБА_3 та без задоволення його клопотань про виклик і допит свідків.

Суддя суду першої інстанції не погодилась з правовою позицією ОСОБА_3 та його захисника щодо не визнання вини і необхідності допиту певних свідків та в обґрунтування висновків свого рішення поклала такі докази винуватості ОСОБА_3 як:

- протоколами про адміністративні правопорушення серії БР №№ 144344, 144890 і 144784 від 11.03.2017, складеним відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст.130, ст.ст.122-4 і 124 КУпАП (а.с.1, 45, 77);

- висновок щодо результатів медичного огляду від 11.03.2017 за № 1247, згідно якого ОСОБА_3 на час огляду перебував в стані сп'яніння (а.с.2);

- схема місця ДТП (а.с.46);

- письмові пояснення ОСОБА_3, надані ним інспектору, згідно яких він підтвердив, що близько 13-00 год. ремонтував свій транспортний засіб та вжив пиво 2,5 л «Чернігівське» міцне та сів за кермо свого автомобіля, щоб перевірити його справність, і рухаючись на автомобілі помітив автомобіль OPEL ASTRA, н.з. НОМЕР_3 почав гальмувати. Однак не зміг вчасно загальмувати та допустив зіткнення, після чого поїхав на стоянку «Лада» на вул. Г.Крут, 62, де поставив транспортний засіб на місце і пішов додому (а.с.47);

- письмові пояснення ОСОБА_4 (а.с.48).

Крім того, у своїй постанові суддя суду першої інстанції послалася на положення нормативно-правових актів як на правову підставу притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, зокрема на приписи п.п.2.9а, 2.10(а) і 12.1 ПДР України та ч.1 ст.130 КУпАП.

Разом з тим, висновки судді суду першої інстанції про винність ОСОБА_3 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.ст.122-4 і 124 КУпАП, за обставин, вказаних у постанові судді, не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на законі, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про відсутність в його діях складу правопорушень заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а згідно ч.2 цієї норми Закону обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Так, зазначені суддею суду першої інстанції як докази вини ОСОБА_3 складені відносно нього протоколи про адміністративні правопорушення серії БР №№ 144344, 144890 і 144784 від 11.03.2017 (а.с.1, 45, 77), не можуть самі по собі беззаперечно підтверджувати факт вчинення ОСОБА_3 правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.ст.122-4 і 124 КУпАП, а тому апеляційний суд оцінює їх лише у сукупності з іншими матеріалами справи (доказами).

Що стосується суперечностей між показаннями ОСОБА_3 апеляційному суду та його письмових поясненнях і «згодах» у протоколах про адміністративні правопорушення, то слід виходити із сталої практики ЄСПЛ (рішення у справі «Еркапіч проти Хорватії» (Erkapic v. Croatia) від 25.04.2013 з приводу дотримання національними судами під час розгляду справ п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, згідно якої «за відсутності суттєвих підстав для протилежного, поняття справедливого судового розгляду вимагає надавати більшого значення свідченням, наданими у суді, порівняно з протоколами допитів осіб на попередньому слідстві, оскільки останні являють собою, передусім, процес збору стороною обвинувачення інформації на підтримку своєї позиції», а тому безпосередні показання ОСОБА_3 в суді мають більше значення для визнання (чи невизнання) його винуватості у порушенні правил дорожнього руху, ніж його пояснення, викладені власноруч службовою особою патрульної поліції (а.с.47), та його «згоди», викладені у протоколах про адміністративні правопорушення.

З аналогічних підстав, апеляційний суд надає більшого значення і показанням свідка ОСОБА_8, наданих останнім безпосередньо в судовому засіданні під апеляційного розгляду справи, ніж його письмовим поясненням, також викладеними власноруч службовою особою патрульної поліції.

Зокрема, вказаний свідок пояснив, що 11.03.2017 близько 14-00 години він керував автомобілем «Рено Кенго» д.н. НОМЕР_2 та рухався по вул. Г.Крут у напрямку пр. М.Лушпи в м. Суми в крайній лівій смузі і, не змінюючи напрямку свого руху, біля будинку № 62 випереджав автомобіль «Опель» д.н. НОМЕР_3, коли почув скрегіт з правого боку свого автомобіля і зупинився. Вийшовши зі свого автомобіля, побачив, що інший автомобіль «Опель» при зміні напрямку руху з правої сторони дороги ліворуч зачепив своїм бампером його автомобіль. На місце ДТП були викликані працівники поліції і, коли вони на них чекали, він почув різкий виск гальм і побачив, що позаду автомобіля «Опель» зупинився автомобіль «ЗАЗ» під керуванням раніше йому незнайомого ОСОБА_3 Він підійшов до цих автомобілів, щоб подивитися, що сталося. Категорично стверджує, що зіткнення автомобілів «Опель» і «ЗАЗ» не було, останній зупинився приблизно за 20 см від заднього бамперу автомобіля «Опель». Водій автомобіля «ЗАЗ» вийшов подивився, що зіткнення не сталося, сів за кермо і поїхав далі. Чи мав водій автомобіля «ЗАЗ» ознаки сп'яніння сказати не може. Крім того, зазначив, що автомобіль «Опель» мав поганий зовнішній вигляд і чисельні пошкодження кузова, в тому числі і лакокрасочного покриття як спереду, так і ззаду автомобіля.

На підтвердження своїх показань свідок ОСОБА_8 надав апеляційному суду для огляду фотознімки, які малися у нього в мобільному телефоні і які він зробив під час вказаних ним подій 11.03.2017.

Показання даного свідка узгоджуються з показаннями особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, цей свідок є незаінтересованою та неупередженою особою, а тому апеляційний суд вважає їх належним та достовірним доказом.

Разом з тим, не заслуговують на увагу показання потерпілої ОСОБА_4, згідно яких вона керувала автомобілем «Опель» д.н. НОМЕР_3 вул. Г.Крут в м. Суми, коли з нею зіткнувся інший автомобіль «Рено Кенго». Вважає, що це ДТП сталося з вини іншого водія. Коли вони чекали на працівників поліції, то в її автомобіль ззаду в'їхав, ще один автомобіль «ЗАЗ», водій якого залишив місце ДТП і втік. Але її чоловік встиг сфотографувати цей автомобіль.

Вказана особа є напряму зацікавленою у наслідках розгляду даної справи про адміністративні правопорушення, фотознімків апеляційному суду на підтвердження своїх пояснень не надала та її показання повністю спростовуються показаннями ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_8, а тому цей доказ є недостовірним і не може бути використаний на підтвердження вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушень, передбачених ст.ст.122-4 і 124 КУпАП.

Крім того, потерпіла ОСОБА_4 також не підтвердила в апеляційному суді факт знаходження ОСОБА_3 у стані алкогольного сп'яніння.

Той факт, що під час медичного огляду у закладі охорони здоров'я у ОСОБА_3 було виявлено алкогольне сп'яніння, вважаю, також не заслуговує на увагу, оскільки підтверджує лише те, що о 16 год. 20 хв. 11.03.2017 ця особа перебувала у стані алкогольного сп'яніння. При цьому, слід враховувати, що з моменту ДТП і до часу медичного огляду пройшло близько 2-х годин, оскільки точного часу ймовірного зіткнення транспортних засобів в ході апеляційного розгляду встановити так і не виявилося за можливе.

Сам же ОСОБА_3 не заперечував факт знаходження в стані алкогольного сп'яніння під час медичного огляду, оскільки спиртне вжив вдома вже після того, як залишив свій автомобіль на стоянці.

Достовірно встановити точний час вживання ОСОБА_3 спиртного в апеляційному суді також виявилося за неможливе, а тому не можливо встановити і факт керування ним транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння.

Є недостовірними та недопустимими доказами і схеми ДТП до відповідних протоколів, оскільки вони не відображають реального стану речей та дійсної картини цієї пригоди, а саме на схемі зображений лише один транспортний засіб, хоча їх було троє; не відображений тормозний шлях автомобіля «ЗАЗ», який мав місце, та сліди ймовірного зіткнення і конкретні пошкодження транспортних засобів, внаслідок зіткнення, технічний стан автомобілів та наявності у них інших пошкоджень, а також інші необхідні дані, які б могли свідчити про те, що транспортні засоби «Опель» та «ЗАЗ» дійсно зіткнулися та в результаті цього зіткнення мали конкретні пошкодження.

Як було зазначено вище, суддею суду першої інстанції справа про адміністративні правопорушення була розглянута у відсутність ОСОБА_3, що передбачено положеннями ст.268 КУпАП, але при цьому, на думку апеляційного суду, безпідставно були проігноровані письмові клопотання останнього про допит свідків, зважаючи на його позицію щодо невизнання вини у вчиненні правопорушень і бажанні бути присутнім в судовому засіданні.

Вказані письмові клопотання ОСОБА_3 є аналогічними доводам його апеляційної скарги, яка в цій частині є обґрунтованою та заслуговує на увагу, але суддею суду першої інстанції не були наведені у постанові мотиви на їх спростування та обґрунтування власних висновків щодо вини ОСОБА_3 з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності усіх наявних в справі доказів з урахуваннями практики національних судів і ЄСПЛ, законодавства України про адміністративні правопорушення.

Не навівши жодних мотивів на спростування доводів сторони захисту, обмежившись лише перерахуванням матеріалів справи про адміністративні правопорушення та викладенням їх стислого змісту без їх аналізу та правової оцінки, виходячи з позиції в суді ОСОБА_3, суддя суду першої інстанції допустила порушення норм процесуального права, оскільки право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року та національним законодавством України.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), §§29-30).

Ігнорування суддею доречних аргументів сторони є грубим порушенням ст.6 Конвенції, практики Верховного Суду України і ЄСПЛ, внаслідок чого можна зробити висновок про те, що необґрунтованість і невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв'язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів апеляційної скарги, оскільки процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, а у випадках, коли положення адміністративного законодавства не регулюють або неоднозначно регулюють питання судового провадження, то застосовуються основні засади (принципи) судочинства України, передбачені у ст.129 Конституції України, розділі I Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 у вказаній вище частині заслуговують на увагу, є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а судове рішення - скасуванню з цих підстав.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, приходжу до переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.ст.122-4 і 124 КУпАП, за обставин, викладених у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було.

При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_3 дій, направлених на порушення правил дорожнього руху, встановлених п.п.2.9а, 2.10(а) і 12.1 ПДР України, та вчинення ним відповідно адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.ст.122-4 і 124 КУпАП.

Відповідно до вимог ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Згідно правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.ст.122-4 і 124 КУпАП, а справа на підставі п.3 ч.1 ст.284 КУпАП - закриттю.

Керуючись ст.294 КУпАП України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 08 червня 2017 року відносно ОСОБА_3 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі закрити у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.ст.122-4 і 124 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіРунов В. Ю.