Провадження № 3/761/4731/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Слободянюк П.Л., за участі секретаря судового засідання Демешко М.В., прокурорів Панафедової Н.М., Дяченка В.П., Петренка О.В., та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, розглянувши матеріали в справі про адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, відносно

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1,

за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП,-

УСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу, ОСОБА_1, перебуваючи на посаді судді Подільського районного суду міста Києва, будучи згідно підпункту «ґ» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VІІ (далі - Закон) суб'єктом відповідальності за правопорушення, пов'язані з корупцією, 28 грудня 2016 року отримала від Державної казначейської служби України дохід у розмірі 200 000 гривень, як «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових чи службових осіб», розмір якого перевищує 50 мінімальних заробітних плат встановлених на 1 січня 2016 року (тобто суму 68 900 гривень), та, в порушення вимог частини 2 статті 52 Закону, несвоєчасно, 28 березня 2017 року подала повідомлення про суттєві зміни в майновому стані, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-6 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину у вчиненому правопорушенні не визнала та пояснила, що дійсно, будучи суб'єктом декларування, а саме, обіймаючи посаду судді Подільського районного суду м. Києва, 28 грудня 2016 року отримала грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої бездіяльністю правоохоронних органів, при цьому така виплата носить характер компенсації раніше понесених втрат і не охоплюється поняттям «дохід, що направлений на суттєву зміну матеріального стану особи», тому підстав для направлення відповідного повідомлення до Національного агентства з питань запобігання корупції вона не мала. Також, як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_1, маючи бажання відобразити отримані грошові кошти у декларації за 2016 рік, що не є протиправним, вона реалізувала його шляхом зазначення відповідних відомостей як при подачі до контролюючого органу декларації за 2016 рік, так і повідомлення про суттєві зміни в майновому стані одночасно. Крім того, в ході всього судового розгляду справи ОСОБА_1 наполегливо вказувала на те, що в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, в тому числі, його суб'єктивної сторони, оскільки вона не мала умислу не приховування інформації щодо отриманих грошових коштів, оскільки дані кошти надійшли на її рахунок законним шляхом із законних джерел.

Прокурор вважав доведеним несвоєчасне подання суб'єктом декларування ОСОБА_1 повідомлення про суттєві зміни в майновому стані, що є підставою для визнання винуватою останньої у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП.

Заслухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, висновок прокурора, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, приходжу до висновку про необхідність закриття провадження у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, з наступних підстав.

Положення ст. 129 Конституції України, які є нормами прямої дії, передбачають розгляд та вирішення справ у судах на засадах змагальності сторін та свободи у наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, які пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ про корупційні діяння та інші правопорушення, пов'язані з корупцією» № 13 від 25 травня 1998 року, суди при розгляді справ про правопорушення, пов'язані з корупцією, мають також з'ясувати мотив і характер вчиненого діяння.

Відповідальність за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП настає у разі порушення вимог фінансового контролю, які полягають у тому числі і в неповідомленні чи несвоєчасному повідомленні про суттєві зміни в майновому стані.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 52 Закону, у разі суттєвої зміни у майновому стані суб'єкта декларування, а саме отримання ним доходу, придбання майна на суму, яка перевищує 50 мінімальних заробітних плат, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, зазначений суб'єкт у десятиденний строк з моменту отримання доходу або придбання майна зобов'язаний письмово повідомити про це Національне агентство. Зазначена інформація вноситься до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та оприлюднюється на офіційному веб-сайті Національного агентства.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2016 року на рівні 1378 гривень, тобто розмір 50 мінімальних заробітних плат дорівнює 68 900 гривень.

Як встановлено в судовому засіданні, 28 грудня 2016 року ОСОБА_1 отримала від Державної казначейської служби України грошові кошти як «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових чи службових осіб» в розмірі, який перевищував 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня 2016 року, тобто суму 68 900 гривень.

На момент отримання ОСОБА_1 грошових коштів вона була суб'єктом декларування, відповідно до положень підпункту «ґ» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону, оскільки обіймала посаду судді Подільського районного суду м. Києва, при цьому повідомлення про суттєві зміни в майновому стані подала до Національного агентства з питань запобігання корупції 28 березня 2017 року, і такі обставини підтверджуються як матеріалами справи, так і не оспорюються самою ОСОБА_1

Водночас, матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не доводять тих обставин, що отримані останньою грошові кошти є доходом, обов'язковим для декларування суб'єктом декларування.

Як вбачається з аналізу положень ст. 46 Закону, даною правовою нормою передбачений перелік відомостей, що зазначаються в декларації, серед яких відсутнє пряме посилання на необхідність декларування отриманого суб'єктом декларування «відшкодування моральної шкоди» як доходу, при цьому міститься поняття «інші доходи», яке не розкривається в самому тексті даного Закону, так само, як і в Рішенні Національного агентства з питань запобігання корупції від 11 серпня 2016 року за № 3 (зі змінами від 06 вересня 2016 року за № 18 та від 30 вересня 2016 року за № 57), яким затверджено Роз'яснення щодо застосування окремих положень Закону стосовно заходів фінансового контролю.

В цьому аспекті суд звертає увагу і на окремі ознаки такої категорії як «доход», зокрема, згідно Академічного тлумачного словника української мови (1970-1980) «доход» представляє собою гроші або матеріальні цінності, одержані державою, торгово-промисловою установою, приватною особою в результаті якої-небудь діяльності.

Норми податкового законодавства в підпункті 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України вказують на визначення доходу з джерелом його походження з України, який визначається як будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді:

а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України;

б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів;

в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів;

г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України;

ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України;

д) інших доходів від діяльності, у тому числі пов'язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов'язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем контролюючих органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо);

е) спадщини, подарунків, виграшів, призів;

є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору;

ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

У пункті 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України міститься посилання на те, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не відносяться суми втрат, заподіяних платнику податку актами, визнаними неконституційними, або незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, що відшкодовуються державою в порядку, встановленому законом.

Крім того, Податковий кодекс України не відносить суми втрат, заподіяних платнику податку незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку (ст. 165 Податкового кодексу України).

Таким чином, норми податкового законодавства також не містять чіткого та однозначного розуміння того, що отримані суб'єктом декларування суми втрат є саме доходом в цілях декларування .

У зв'язку з вищевикладеним, на переконання суду, грошові кошти, отримані ОСОБА_1 28 грудня 2016 року від Державної казначейської служби України у розмірі 200 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої бездіяльністю правоохоронних органів, не є об'єктом декларування, в частині направлення відповідного повідомлення до Національного агентства з питань запобігання корупції в строки, передбачені ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції».

Одночасно, суддею враховуються висновки Європейського суду з прав людини, зокрема, наведені в рішеннях «Гавенда проти Польщі» (Gaweda v. Poland, жалоба N 26229/95, ECHR 2002-II) від 14 березня 2002 року та «Амман проти Швейцарії» (CASE OF AMANN v. SWITZERLAND, заява № 27798/95) від 16 лютого 2000 року про те, що «якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право.

Окрім цього, відповідно до положень ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Вина є одним з елементів суб'єктивної сторони будь-якого правопорушення, а тому юридична відповідальність за загальним правилом можлива лише при винному вчиненні забороненого діяння чи бездіяльності.

Суб'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, коли особа усвідомлює протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачає настання негативних наслідків, бажає чи свідомо допускає їх настання.

Доводи ОСОБА_1 про відсутність у неї умислу на уникнення фінансового контролю заслуговують на увагу, оскільки вони підтверджуються долученою до справи роздруківкою форми повідомлення, де відображені відомості про отримане відшкодування моральної шкоди.

Більше того, під час розгляду справи не було встановлено в діях ОСОБА_1 мотивів на уникнення фінансового контролю отриманого доходу, оскільки грошові кошти були отримані у законний спосіб та із законних джерел, про їх отримання ОСОБА_1 правдиво повідомила не лише у повідомленні, а й у декларації за 2016 рік, що також свідчить про відсутність умислу у останньої на уникнення фінансового контролю.

Таким чином, судом встановлено, що в діях ОСОБА_1 відсутні ознаки суб'єктивного складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, що свідчить про відсутність вини, а відтак робить неможливим її притягнення до адміністративної відповідальності за даною статтею.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно вимог ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Положення даної статті Конвенції гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно добутих доказів незважаючи на те, у якому провадженні розглядається справа, зокрема, у кримінальному чи адміністративному.

Враховуючи викладене, на думку суду, в даній справі (про адміністративне правопорушення) є можливим застосування аналогії кримінального процесуального закону, яка вказує на те, що винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, зокрема про це вказує і ст. 62 Конституції України, а також і відповідна судова практикаЄвропейського суду з прав людини, згідно якої стандартом доказування є - «поза розумним сумнівом», який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть випливати із співіснування достатньо сильних, чітких і взаємно підтверджуючих умовиводів або аналогічних неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03, рішення Європейського суду з прав людини, справа «Авшар проти Туреччини № 25657/94).

Під час розгляду справи встановлено, що її письмові матеріали не містять належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи ОСОБА_1 про те, що отримані нею виплати носять характер відшкодування раніше понесених втрат і не охоплюються поняттям «дохід», який підлягає обов'язковому декларуванню, у зв'язку з чим вона не мала підстав для направлення відповідного повідомлення до Національного агентства з питань запобігання корупції, а також те, що дії ОСОБА_1 по декларуванню отриманої суми відшкодування охоплюються суб'єктивною частиною адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП. Не встановлено таких доказів і під час розгляду справи по суті.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 247, 280, 287, 288 КУпАП, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Справу щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП - закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

На постанову протягом десяти днів з дня її винесення може бути подана скарга до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва.

Суддя П.Л. Слободянюк