Справа № 308/4162/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.08.2017 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в особі судді Феєра І.С., розглянув апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Закарпатської області на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.06.2017.

Цією постановою провадження в справі щодо ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 за ч.2 ст.172-6 КУпАП закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Із протоколу про адміністративне правопорушення №26 від 27.04.2017 та постанови судді від 13.06.2017 вбачається, що ОСОБА_1, який, обіймаючи з 30.03.2006 по 22.12.2016 посаду судді Апеляційного суду Закарпатської області, будучи відповідно до п. п. «г» п. 1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб'єктом відповідальності за правопорушення пов'язані з корупцією, у порушення вимог ч.2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції», не повідомив Національне агентство з питань запобігання корупції про суттєві зміни у своєму майновому стані, а саме про нарахування йому за період з 01.12.2016 по 21.12.2016 року заробітної плати в розмірі - 98 672 грн., вихідної допомоги в розмірі 95 040 грн. на загальну суму 140 938 грн., отримавши яку 28.12.2016 на особистий банківський рахунок не повідомив у десятиденний термін, шляхом заповнення відповідної е-декларації на офіційному веб - сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, Національне агентство про суттєві зміни у своєму майновому стані, чим вчинив дії передбачені ч.2 ст. 172-6 КУпАП.

Не погодившись із прийнятим рішенням судді, прокурор відділу прокуратури Закарпатської області подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову судді від 13.06.2017 відносно ОСОБА_1 та прийняти нову, якою накласти на останнього адміністративне стягнення в межах санкції ч.2 ст. 172-6 КУпАП. Уважає, що діяння, передбачене ст. 172-6 КУпАП не є корупційним правопорушенням, яке характеризується умисною формою вини, а саме прямим умислом та наявністю відповідного корисливого або іншого особистого інтересу, оскільки воно відноситься до правопорушень пов'язаних із корупцією. Згідно Закону України «Про запобігання корупції» правопорушення, пов'язане з корупцією - це діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною в ч. 1 ст. цього Закону, за яке встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

-2-

На його думку, твердження суду про необхідність умисної форми вини є безпідставними та суперечать чинному законодавству. Судова палата у кримінальних справах ВССУ, від імені якої направлено інформаційний лист «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов'язані з корупцією» та яким вмотивоване прийняте судом рішення, не уповноважена надавати такі роз'яснення чи рекомендації, оскільки такі повноваження належать Пленуму ВССУ. Уважає, що на суддів поширюються норми Закону щодо вимог фінансового контролю, у тому числі, після їх звільнення та згідно ст. 24 Конституції України до них не може бути застосовано привілеїв чи обмежень. Крім того, прокурор уважає, що наділений правом на оскарження постанови суду першої інстанції. Обґрунтовує свої доводи нормами ч.1 ст. 250 КУпАП, яка надає право оскаржувати постанову й рішення по скарзі в справі про адміністративне правопорушення.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи апеляційну скаргу, яка подана прокурором відділу прокуратури Закарпатської області, апеляційний суд приходить до висновку, що подана апеляційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала з таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником.

За змістом даної статті вбачається, що вона містять вичерпний перелік осіб, які мають право на оскарження постанови в справі про адміністративне правопорушення й розширеному тлумаченню не підлягає.

Із указаних підстав, оскільки прокурор не входить до вказаного переліку суб'єктів з правом на оскарження постанови суду, то він позбавлений можливості звертатись з апеляційною скаргою.

Доводи апелянта щодо необхідності врахування судом ст. 250 КУпАП, яка надає йому право на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє, оскільки вона не узгоджується з іншими нормами КУпАП.

Так, у ст. 250 КУпАП передбачено право прокурора брати участь у розгляді справи, а також оскаржувати постанову в справі про адміністративне правопорушення. Згідно із ч. 1 ст. 287 КУпАП прокурор вправі оскаржити постанову по справі про адміністративне правопорушення у випадках, передбачених частиною п'ятою ст. 7 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 7 КУпАП прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення шляхом реалізації повноважень щодо нагляду за додержанням законів при застосуванні заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

З матеріалів справи вбачається, що заходи примусового характеру, пов'язані з обмеженням особистої свободи громадян постановою суду першої інстанції щодо ОСОБА_1 не застосовувались, а тому в даному випадку прокурор не вповноважений здійснювати нагляд за додержанням законів.

Крім того, ухвалою Конституційного Суду України від 08.12.2015 №49-у/2015 у справі №2-43/2015 встановлено неузгодженість положень ч.5 ст.7, ст.250, ч.1 ст.287 та ч.2 ст.294 КУпАП щодо повноважень прокурора оскаржувати постанови суду в справах про адміністративні правопорушення і констатовано, що її усунення може бути вирішено лише в законодавчому порядку.

-3-

Відповідно до ч.1 ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування рішення Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

При прийнятті рішення, апеляційний суд ураховує також, рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі « Щокін проти України», яким визнано вимоги до якості закону за такими критеріями як доступність для зацікавлених осіб, чіткість та передбачуваність у застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості, можливість його різного тлумачення є порушенням цих вимог. У разі, коли національне законодавство припускає неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків, органи державної влади зобов'язані віддати перевагу тому його тлумаченню, яке є найбільш сприятливим для особи.

Прокурор в апеляційній скарзі просить розв'язати встановлену колізію в законодавстві всупереч цьому рішенню.

Отже, апеляційний суд уважає за необхідне керуватися в даному випадку приписом ч.2 ст.294 КУпАП і на його підставі визнає, що апеляційна скарга подана особою, яка не має права на апеляційне оскарження постанови судді в цій справі, а тому не може бути прийнята апеляційним судом до свого розгляду.

За вказаних обставин, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ч.2 ст.294 КУпАП зобов'язаний повернути апеляційну скаргу, особі яка її подала.

Керуючись ст. ст. 278, 294 КУпАП, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Закарпатської області Малицького С.І. на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.06.2017 про закриття справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.172-6 КУпАП у зв'язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення - повернути особі, яка її подала.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя: