Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №334/654/17 Головуючий в 1 інст. Добрєв М.В.
Провадження №33/778/349/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2017 року місто Запоріжжя

Суддя Апеляційного суду Запорізької області Городовенко В.В.,

при секретарі Лопух Ю.О.,

за участю особи, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ОСОБА_2, та його захисника ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за апеляційною скаргою останнього на постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 03 квітня 2017 року, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, який працює водієм у ЗЦРБ, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Згідно з постановою суду, ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 26 січня 2017 року о 00-05 год. в м.Запоріжжя, в районі вул.Лахтинська 4, передав керування автомобілем НОМЕР_1, водію ОСОБА_4, який знаходився у стані алкогольного спяніння. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п.2.9 «г» ПДР України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить вищевказану постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження по справі закрити. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що суд, в порушення вимог ст.ст.272, 280 КУпАП, не викликав у судове засідання та не допитав свідків вказаної події, не дослідив у повній мірі всі обставини справи, та не дав належної оцінки наявним у справі доказам. Також вказує на недотримання судом вимог ст.268 КУпАП, оскільки він був позбавлений можливості реалізувати свої права щодо дачі пояснень, надання доказів, та заявлення клопотань про допит свідків. Крім того апелянт зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення відносно нього складений з порушенням вимог ст.ст.254, 256 КУпАП. Не погоджується також апелянт і з накладеним стягненням.

Крім того, 04 травня 2017 року ОСОБА_2 подав доповнення до апеляційної скарги, в якій вказує на вихід судом за межі складеного протоколу, оскільки, на його думку, протокол був складений за п.2.9 «ґ» ПДР України, який передбачає передачу управління транспортним засобом особі, яка не має при собі посвідчення на право управління, а він судом був притягнутий до адміністративної відповідальності за передачу управління транспортним засобом особі, яка знаходиться в стані алкогольного спяніння, тобто за п.2.9 «г» ПДР України. Крім того просить врахувати, що в порушення вимог ст.265-2 КУпАП, його транспортний засіб не було затримано і вилучено, що також свідчить на його користь.

Вислухавши ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу, і наполягали на її задоволенні в повному обсязі; перевіривши матеріали справи та розглянувши доводи викладені в апеляційній скарзі, вважаю, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду щодо наявності в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, засновані на досліджених в судовому засіданні доказах, та є обґрунтованими.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 свою вину не визнав, та пояснив, що він передавав керування транспортним засобом ОСОБА_4 коли не знав що той знаходиться у стані алкогольного спяніння. Ніякого запаху алкоголю він від нього не чув. Мова у нього була чітка та розбірлива. Він не міг встановити наявність алкогольного спяніння у ОСОБА_4, оскільки сам знаходився в стані алкогольного спяніння.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до цих доводів ОСОБА_2, оскільки знаходження особи, яка передає управління транспортним засобом в стані алкогольного спяніння, не виключає його обовязку пересвідчитись чи не перебуває особа, якій передається таке право, в стані алкогольного спяніння.

З матеріалів справи вбачається, що вина ОСОБА_2 у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення повністю підтверджується: відомостями, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення серії БР №269837 від 26 січня 2017 року, в якому відображені обставини справи, та вказані свідки правопорушення (а.с.1), а також копією протоколу про адміністративне правопорушення серії БР №269561 від 26 січня 2017 року складеного відносно ОСОБА_4 за ч.1 ст.130 КУпАП, тобто за керування транспортним засобом в стані алкогольного спяніння, та копією результатів його тестування за допомогою приладу Драгер (а.с.3-4), поясненнями ОСОБА_2, згідно яких, останній підтвердив факт вживання алкогольних напоїв разом з ОСОБА_4, а вподальшому і передачу йому керування транспортним засобом (а.с.7).

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не в повному обсязі зясував обставини справи, є безпідставними, оскільки у судовому засіданні суд допитав ОСОБА_2, який свою вину у вчиненому визнав, дослідив інші докази, які наявні в матеріалах справи, надав їм належну оцінку, та прийшов до правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Під час перевірки апеляційним судом матеріалів справи відносно ОСОБА_2, будь-яких порушень допущених при їх складанні не виявлено. Протокол про адміністративне правопорушення серії БР №269837 від 26 січня 2017 року, містить всі необхідні відомості, передбачені ст.256 КУпАП, та Інструкцією з оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення в органах поліції.

Вказане свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо порушення судом першої інстанції вимог ст.ст.268, 280 КУпАП, а також невідповідності протоколу вимогам ст.ст.254, 256 КУпАП.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, викладені у постанові, є обґрунтованими, належним чином вмотивованими, та вони повністю відповідають фактичним обставинам справи.

Не підлягають увазі і твердження апелянта про те, що він не знав про перебування ОСОБА_4 у стані алкогольного спяніння, у той момент, коли передавав керування транспортним засобом.

Ці доводи повністю спростовуються первинними письмовими поясненнями ОСОБА_2, які написані ним власноруч на місці вчинення правопорушення.

При накладенні адміністративного стягнення суд дотримався вимог ст.33 КУпАП, оскільки врахував характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, та наклав стягнення у межах встановлених цим Кодексом.

Долучені до апеляційної скарги докази роботи ОСОБА_2 на посаді водія ЗЦРЛ, та наявність у нього малолітньої дитини, не можуть слугувати підставою для зміни накладеного на ОСОБА_2 стягнення, оскільки санкція ч.1 ст.130 КУпАП є безальтернативною, тобто не передбачає іншого більш мякого виду стягнення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_2, правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи, не встановлено.

Керуючись ст.294 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 03 квітня 2017 року, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною, й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Запорізької області ОСОБА_1