Справа №560/392/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2017 року м.Дубровиця

Суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Оборонова І.В., розглянувши матеріали справи, які надійшли від Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, непрацюючого, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії СР №543978 виданий 24.02.1999 року Дубровицьким РВ УМВС України в Рівненській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1,

за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В С Т А Н О В И В:

17 березня 2017 року о 16-20 год. в с.Висоцьк Дубровицького району Рівненської області, ОСОБА_1 керував автомобілем марки "ВАЗ 21070", з державним номерним знаком ВК 6769 АВ, перебуваючи в стані алкогольного спяніння. Факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння стверджується результатом проведеного тесту на вміст алкоголю у видихуваному повітрі приладом "Drager", показник якого становить 0,71%.

При складанні протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 свою вину у вчиненому правопорушенні визнав повністю.

На розгляді справи в суді ОСОБА_1 щиро розкаявся у вчиненому та пояснив, що увечері 16 березня 2017 року він вдома пив пиво. Вранці наступного дня до нього прийшла ОСОБА_2 з хворою дитиною та попросила терміново завезти їх в лікарню. Вважаючи, що алкоголь у нього з організму, який він вживав напередодні ввечері, вже вийшов, ОСОБА_1 погодився та повіз їх в лікарню. Проте, по дорозі був зупинений працівниками поліції, а далі продув газоаналізатор, який показав наявність алкоголю в видихуваному повітрі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила, що 17 березня 2017 року її чоловік ОСОБА_1 алкогольних напоїв не вживав. Того ж дня до них звернулась ОСОБА_2 з проханням завезти її терміново з дитиною в лікарню, оскільки дитина захворіла.

В судовому засіданні ОСОБА_1 долучив письмові пояснення ОСОБА_2, в яких вона підтвердила, що 17 березня 2017 року вона зверталась до ОСОБА_1, щоб заїхати до лікарні, оскільки її дитина (ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3) дуже сильно плакала, а звернутись більше не було до кого (а.с.13) .

Як вбачається із результату проведеного тесту на вміст алкоголю у видихуваному повітрі приладом "Drager", у ОСОБА_1 вмість алкоголю становив 0,71%. (а.с.5)

З долучених ОСОБА_1 до матеріалів справи довідки КЗ "Висоцька амбулаторія загальної практики - сімейної медицини" вбачається, що ОСОБА_2 дійсно 17 березня 2017 року була на огляді з дитиною у лікаря педіатра (а.с.11).

Заслухавши пояснення ОСОБА_1, свідка на розгляді справи в суді та перевіривши матеріали адміністративної справи, суд приходить до висновку, що вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП доведено повністю.

Відповідно до ст.33 КУпАП, при накладенні стягнення, враховується характер вчиненого правопорушення, особа правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність.

Згідно ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено письмовими доказами ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП в силу вимушених обставин, тобто крайньої необхідності, а тому суд відповідно до ст.34 КУпАП вважає за необхідне врахувати вказану обставину, разом із щирим каяттям, як пом'якшуючі. Обставин, які обтяжують його відповідальність, судом не встановлено. Крім того слід зазначити, що вміст алкоголю в організмі ОСОБА_1 був не значний.

Адміністративне стягнення має на меті покарання порушника, запобігання скоєнню нових правопорушень. Проте покарання не є самоціллю, воно виступає необхідним засобом виховання правопорушника і запобігання правопорушенням.

У статті 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа «Надточий проти України від 15 травня 2008 року»). ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer)проти Австрії» від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»». Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Системний аналіз та юридичний зміст положень ч.2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа. Відмінність у складі правопорушення (як в цілому, так і в конкретних його елементах) дає підстави для притягнення особи до різних видів юридичної відповідальності. Також, юридична відповідальність встановлюється за скоєння конкретного правопорушення конкретною особою, тобто вона має індивідуальний характер і характеризується, зокрема наявністю системи покарань та стягнень, можливістю призначення більш м'якого покарання та звільнення від нього тощо. Цей принцип забезпечується можливістю застосування виду юридичної відповідальності в залежності від ступеня суспільної небезпечності скоєного правопорушення. При цьому, принцип індивідуалізації відповідальності знаходить також свій вираз в тому, що при призначенні покарання (стягнення) мають враховуватися всі особливості та обставини справи, характер правопорушення, ступінь здійснення винною особою протиправного наміру, ступінь вини, властиві їй індивідуальні риси, спосіб життя, мотиви скоєння правопорушення і інше.

При накладенні адміністративного стягнення, відповідно до ст.ст.23, 33 КУпАП, враховуючи те, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами, і враховуючи характер вчиненого правопорушення, повне визнання своєї провини, щире каяття, особу ОСОБА_1, який вчинив правопорушення вперше та у стані крайньої необхідності, незначний вміст алкоголю у видихуваному повітрі, суд приходить до висновку, що оскільки відповідальність, яка передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортним засобом на 1 рік є неспіврозмірною вчиненому ОСОБА_1 адміністративному правопорушенню, тому йому слід призначити адміністративне стягнення у вигляді штрафу в межах санкції статті 130 ч.1 КУпАП без позбавлення права керування, що буде необхідним і достатнім для досягнення визначеної ст. 23 КУпАП мети - виховного впливу та запобіганню вчинення ОСОБА_1 нових правопорушень та пропорційним вчиненому адміністративному правопорушенню, тому таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення правопорушника.

Відповідно до вимог ст.40-1 КУпАП України, особою, на яку накладено адміністративне стягнення, сплачується судовий збір.

Керуючись ст.ст. 40-1, 284, 287, 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, за ч. 1 ст. 130 КУпАП притягнути до адміністративної відповідальності та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 (десять тисяч двісті гривень) грн. без позбавлення права керування транспортними засобами.

Стягнути з ОСОБА_1, на користь держави в особі Державної судової адміністрації України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код за ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м.Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір в розмірі 320,00 грн. (триста двадцять гривень).

Постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено, її захисником до апеляційного суду Рівненської області через Дубровицький районний суд протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п'ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови не пізніш як через п'ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу, тобто 20400,00 (двадцять тисяч чотириста гривень).

Суддя: підпис

З оригіналом згідно

Суддя Дубровицького

районного суду ОСОБА_5