Справа № 265/5439/17
Провадження № 3/265/1332/17
П О С Т А Н О В А

26 вересня 2017 року місто Маріуполь

Суддя Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області ОСОБА_1, розглянувши матеріали, які надійшли від командира взводу забезпечення супроводження ГУ НП в Донецькій області капітана поліції ОСОБА_2 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, приватного підприємця, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі за текстом КУпАП ) , -

В С Т А Н О В И Л А:

10 липня 2017 року о 01:10 годині ОСОБА_3 керувала автомобілем НОМЕР_1 по проспекту Нахімова біля будинку 69 в місті Маріуполі, з явними ознаками алкогольного сп'яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота), однак на вимогу працівників поліції від проходження медичного огляду для визначення стану алкогольного сп'яніння у встановленому законом порядку відмовилася у присутності двох свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Між тим, у судові засідання ОСОБА_3 жодного разу не прибула, судові повістки про виклик до суду надсилались рекомендованими листами із повідомленням за адресою її проживання, зазначеною у протоколі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорт»і, суди повинні неухильно виконувати вимоги ст. 268 КупАП, щодо розгляду справи про адміністративні правопорушення у присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності зазначеної особи, це можливо у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце та час розгляду і від неї не надійшло клопотання про його відкладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обовязки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, бути присутнім на засіданні. Ця можливість випливає із обєкта і цілі ст.6 ЄСПЛ, оскільки здійснення прав, гарантованих ст.6 Конвенції, передбачає можливість вказаної особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.

Таким чином, доступ до суду є аспектом права на справедливий суд, порушення якого (права на доступ) неодноразово визнавалось ЄСПЛ, зокрема в справах «Кутіч проти Хорватії», заява № 487778/99 п.25, ЄСПЛ 2002-II, «Меньшакова проти України», заява № 377/02 від 08.04.2010 року.

Разом з тим, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу одним із багатьох прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Отже, обставини неявки без поважної причини у судові засідання ОСОБА_3, яка повідомлялась належним чином про день та час слухання справи заздалегідь, дають підстави стверджувати про неналежне здійснення нею своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обовязків, що призводить до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті, та те, що строки притягнення до адміністративної відповідальності та накладення стягнення дуже обмежені.

З урахуванням того, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, знає про перебування даної справи в провадженні суду, неодноразово повідомлялась про виклик до суду, відповідно до ч.1 ст.268 КпАП України, суд вважає можливим закінчити розгляд справи за відсутності ОСОБА_3

Суд, розглянувши матеріали справи, вивчивши зібрані докази по справі, приходить до наступного висновку.

Згідно вимог ч. 1 ст. 130 КУпАП, до адміністративної відповідальності притягуються особи за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також ті особи, які відмовились від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За п. 2.5 «Правил дорожнього руху» України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно із ч. 1 ст. 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, річковими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

За п. 2 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (далі за текстом постанови «Порядок направлення водіїв для огляду»), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103, огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких в поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі - стан сп'яніння), згідно з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС.

Враховуючи наведене, наявні в матеріалах справи докази підтверджують факт того, що 10 липня 2017 року о 01:10 годині ОСОБА_3 керувала автомобілем НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп'яніння, однак на вимогу працівників поліції від проходження медичного огляду в закладі охорони здоров'я на стан сп'яніння у встановленому законом порядку відмовилася.

Таким чином, суд вважає, що в діях ОСОБА_3 мається склад правопорушення, передбачений ст. 130 ч. 1 КУпАП, оскільки правопорушник, будучи водієм транспортного засобу, відмовилася від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння.

Звертаючись до практики ЄСПЛ, а саме рішення по справі «О'Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що санкція частини 1 статті 130 КУпАП передбачає безальтернативне стягнення у виді штрафу у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік для водіїв і штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян для інших осіб, суд позбавлений можливості застосовувати будь-яке інше стягнення.

За положеннями п. 1.10 Правил дорожнього руху України водієм є особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії, а також особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Відповідно до ст. 33 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі за текстом КупАП) стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

На підставі наведеного, враховуючи, що правопорушення, вчинене ОСОБА_3 відноситься до правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, суддя вважає необхідним призначити їй стягнення у вигляді штрафу у розмірі, передбаченому санкцією статті 130 частини 1 КУпАП, з позбавлення права керування транспортними засобами на строк один рік, без врахування обставин, передбачених ч. 2 ст. 33 КУпАП.

Крім того, відповідно до ст. 40-1 КУпАП з порушника на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 320 гривень.

На підставі ст. 130 ч. 1 КУпАП України, керуючись ст.ст. 8, 33, 40-1, 280, 282, 283 КУпАП, суддя-

П О С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України, визнати винуватою у скоєні правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП, та покласти на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що дорівнює 10200 (десять тисяч двісті) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь держави судовий збір у розмірі 320 (триста двадцять) гривень 00 копійок.

На постанову може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Донецької області через Орджонікідзевський районний суд місті Маріуполя протягом 10 днів з моменту проголошення.

Суддя Мельник І.Г.