ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2017 р. Суддя Київського районного суду м. Харкова Божко В.В., за участю прокурора Мацегори В.О., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, розглянувши адміністративний матеріал, що надійшов з Управління захисту економіки в Харківській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи: НОМЕР_1), проживаюча за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

за ч. 2 ст. 1726 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення № 315 від 23.11.2017 р., ОСОБА_1, будучи суддею у відставці та відповідно до ст. 1, ст. 45 та ч.2 ст. 52 ЗУ «Про запобігання корупції» є субєктом декларування, в порушення вимог ч.2 ст. 52 Закону, письмово не повідомила Національне агентство з питань запобігання корупції про суттєві зміни у майновому стані субєкта декларування, а саме отримання доходу у вигляді вихідної допомоги суді у звязку з відставкою на суму 81777,71 грн., що перевищує поріг у 50 мінімальних прожиткових мінімумів для працездатних осіб встановлених на 1 січня 2017 року

У судовому засіданні ОСОБА_1 винною себе не визнала, просила закрити провадження по справі у звязку з відсутністю в її діях складу адміністративного корупційного правопорушення. При цьому пояснила, що вона перебувала на посаді судді Апеляційного суду Харківської області до 23 травня 2017 року. Після зазначеної дати вона не є субєктом, на який розповсюджується ЗУ «Про запобігання корупції», за виключенням норми ч.2 ст.45 цього ж Закону, за якою вона зобовязана наступного року після припинення діяльності подавати в установленому ч.1 ст.45 порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік. Тобто, в період з 01 січня 2017 року до 01 квітня 2018 року вона зобовязана подати до НАЗК декларацію за весь 2017 рік. Щодо повідомлення про зміни її майнового стану, передбаченого ч.2 ст.52 ЗУ «Про запобігання корупції», то такого обовязку після звільнення з посади судді у неї немає. Адже, починаючи з 24 травня 2017 року вона не є субєктом, на якого розповсюджуються вищезазначені вимоги антикорупційного законодавства. Статус судді у відставці не змінює такий порядок застосування ст. 52 ЗУ «Про запобігання корупції», оскільки законодавець розповсюджує дію цієї норми закону лише на осіб, уповноважених на виконання функцій держави, а не раніше уповноважених.

Також зазначила, що 23 травня 2017 року вона отримала дохід, повязаний зі звільненням з посади судді, розмір якого був зазначений у виданій їй Апеляційним судом Харківської області довідці цього ж дня, згідно до якої їй нараховано до виплати сукупний дохід за період з 01 січня 2017 року по 23 травня 2017 року у сумі 233557,53 грн., яка і була нею вказана у поданій до НАЗК, згідно вимог ч.2 ст.45 ЗУ «Про запобігання корупції», декларації в день звільнення. При цьому в довідці не було зазначено окремим рядком про суму нарахованої до виплати вихідної допомоги. Її розмір був визначений окремо у сумі 81840 грн. лише у новій уточнюючій довідці, виданій їй 10 жовтня 2017 року. Разом з тим, її обовязок по декларуванню її доходів, в тому числі суми вихідної допомоги, був виконаний належним чином 23 травня 2017 року шляхом подання до НАЗК декларації з зазначенням всієї нарахованої до виплати суми сукупного доходу 233557,53 грн. (в тому числі 81840 грн. вихідної допомоги). Нарахування її доходу відбулося 23 травня 2017 року (враховуючи вихідну допомогу), а тому вона не могла відобразити зазначену суму вихідної допомоги в декларації при звільненні, проте виплата цих сум була здійснена з запізненням, 29 травня 2017 року, що вбачається з довідки Апеляційного суду Харківської області від 10 жовтня 2017 року №03-54/215. Відповідно, враховуючи повідомлення 23 травня 2017 року НАЗК про її сукупний грошовий дохід, в який була включена сума вихідної допомоги, тобто ніяких змін її майнового стану не відбулося, а тому не було потреби в повторному окремому декларуванні сум вихідної допомоги шляхом заповнення відповідального підрозділу декларації за 2017 рік, як це передбачено порядком інформування НАЗК, передбаченого ч.3 ст.52 ЗУ «Про запобігання корупції».

Прокурор в судовому засіданні просив визнати винною ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 1726 КУпАП, посилюсь на доведеність її винуватості зібраними доказами, які містяться в матеріалах справи.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, встановив наступні факти.

За диспозицією ч.2 ст. 1726 КУпАП передбачено неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про відкриття валютного рахунка в установі банку-нерезидента або про суттєві зміни у майновому стані.

Відповідно до п. 9 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» (далі Закону) правопорушення, повязане з корупцією діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільноправову відповідальність.

Відповідно до вимог КУпАП, одним із завдань провадження у адміністративних справах цієї категорії є забезпечення судами своєчасного, всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин, передбачених ст.ст. 247 і 280 КУпАП, звертаючи особливу увагу на зясування таких питань: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягується до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, передбаченого КпАП; чи є особа винною у його вчиненні; чи належить вона до субєктів цього правопорушення; чи не містить правопорушення ознак злочину; чи не закінчилися на момент розгляду справи строки, передбачені ст.38 КпАП; чи немає інших обставин, що виключають провадження у справі.

Суди мають також зясовувати мотив і характер вчиненого діяння, повноваження особи, яка його вчинила, наявність причинного звязку між діянням і виконанням особою повноважень, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним у матеріалах справи доказам, суд повинен дати належну оцінку.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, повязані з корупцією, суди зобовязані забезпечувати своєчасний та якісний їх розгляд, точне й неухильне застосування чинного законодавства.

Вирішуючи справи цієї категорії, суди повинні керуватися Конституцією, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), законом «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-VІІ, КпАП, іншими нормативно-правовими актами, а також практикою Європейського суду з прав людини.

У цьому аспекті слід зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обовязків осіб, національні органи зобовязані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону та розяснення Національного агентства з питань запобігання корупції, особи які станом 01.09.2016 та в подальшому, займали відповідальне становище, зобовязані в десятиденний термін, шляхом заповнення відповідної Е-декларації на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, повідомити Національне агентство про суттєві зміни у майновому стані (в разі їх виникнення), які перевищують 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року.

Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції №3 затверджено Форму повідомлення про суттєві зміни в майновому стані суб'єкта декларування, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15.07.2016р. за №961/29091, відповідно до якої під суттєвою зміною у майновому стані суб'єкта декларування розуміється отримання ним одноразового доходу або придбання майна на суму, яка перевищує 50 мінімальних заробітних плат, встановлених на 01 січня, у якому подається повідомлення. Якщо вартість майна перевищує 50 мінімальних заробітних плат, але була сплачена частинами, то повідомлення про суттєві зміни в майновому стані подається після переходу права власності на таке майно. Дохід, який був нарахований, але не сплачений (не отриманий), не повідомляється. Повідомлення про суттєві зміни у майновому стані суб'єкта декларування подається ним особисто шляхом заповнення відповідної електронної форми на веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції через власний персональний електронний кабінет суб'єкта декларування у системі Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Інформація, включена в повідомлення про суттєві зміни у майновому стані суб'єкта декларування, повинна бути також відображена в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яку такий суб'єкт декларування подає відповідно до Закону України Про запобігання корупції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала в апеляційному суді Харківської області на посаді судді та була відрахована зі штату 23.05.2017 р. у звязку з відставкою (наказ № 04-03/58-ос від 23.05.2017 р.), тобто ОСОБА_1 перебувала на посаді судді Апеляційного суду Харківської області лише до 23 травня 2017 року.

На думку суду, після зазначеної дати ОСОБА_1 не є субєктом, на який розповсюджується ЗУ «Про запобігання корупції», за виключенням норми ч.2 ст.45 цього ж Закону, за якою вона зобовязана наступного року після припинення діяльності подавати в установленому ч.1 ст.45 порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Тобто, в період з 01 січня 2017 року до 01 квітня 2018 року вона зобовязана подати до НАЗК декларацію за весь 2017 рік. Такого обовязку щодо повідомлення про зміни її майнового стану, передбаченого ч.2 ст.52 ЗУ «Про запобігання корупції», після звільнення з посади судді, у неї немає. Адже, починаючи з 24 травня 2017 року вона не є субєктом, на якого розповсюджуються вищезазначені вимоги антикорупційного законодавства. Статус судді у відставці не змінює такий порядок застосування ст. 52 ЗУ «Про запобігання корупції», оскільки законодавець розповсюджує дію цієї норми закону лише на осіб, уповноважених на виконання функцій держави, а не раніше уповноважених.

Так, 23 травня 2017 року ОСОБА_1 отримала дохід, повязаний зі звільненням з посади судді, розмір якого був зазначений у виданій їй Апеляційним судом Харківської області довідці цього ж дня. Зокрема, в ній зазначалося, що їй нараховано до виплати сукупний дохід за період з 01 січня 2017 року по 23 травня 2017 року у сумі 233557,53 грн., яка і була нею вказана у поданій до НАЗК, згідно вимог ч.2 ст.45 ЗУ «Про запобігання корупції», декларації в день звільнення. При цьому, в довідці не було зазначено окремим рядком про суму нарахованої до виплати вихідної допомоги. Її розмір був визначений окремо у сумі 81840 грн. лише у новій уточнюючій довідці, виданій їй 10 жовтня 2017 року. Разом з тим, її обовязок по декларуванню її доходів, в тому числі суми вихідної допомоги, був виконаний належним чином 23 травня 2017 року шляхом подання до НАЗК декларації з зазначенням всієї нарахованої до виплати суми сукупного доходу 233557,53 грн. (в тому числі 81840 грн. вихідної допомоги). Тобто нарахування її доходу відбулося 23 травня 2017 року (враховуючи вихідну допомогу), а тому вона не могла відобразити зазначену суму вихідної допомоги в декларації при звільненні, проте виплата цих сум була здійснена з запізненням, 29 травня 2017 року, що вбачається з уточнюючої довідки Апеляційного суду Харківської області від 10 жовтня 2017 року №03-54/215.

Відповідно, враховуючи повідомлення 23 травня 2017 року НАЗК про сукупний грошовий дохід ОСОБА_1, в який була включена сума вихідної допомоги, ніяких змін її майнового стану не відбулося, а тому не було потреби в повторному окремому декларуванні сум вихідної допомоги шляхом заповнення відповідального підрозділу декларації за 2017 рік, як це передбачено порядком інформування НАЗК, передбаченого ч.3 ст.52 ЗУ «Про запобігання корупції».

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, пов'язані з корупцією, суди зобов'язані забезпечувати своєчасний та якісний їх розгляд, точне й неухильне застосування чинного законодавства.

Вирішуючи справи цієї категорії, суди повинні керуватися Конституцією України, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон), Кодексом України про адміністративні правопорушення, іншими нормативно-правовими актами України, а також практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У цьому аспекті суд вважає за необхідне зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Відповідно до положень ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Склад правопорушення за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП є формальним, оскільки обовязковим елементом обєктивної сторони є умисна дія - умисне неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про суттєві зміни у майновому стані. Тому орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення повинен довести в діях особи умисел на неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про суттєві зміни у майновому стані.

Субєктивна сторона даного правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Суд звертає увагу, що ні у протоколі про адміністративне правопорушення, ні прокурором у судовому засіданні не наведено обґрунтувань та доказів на підтвердження субєктивної сторони даного правопорушення. Тобто не встановлені і не доведені вина у формі умислу, мотив (корисливий, особиста зацікавленість, неправильно зрозумілі інтереси служби, тощо) та мета інкримінованого йому правопорушення, а також час та місце його вчинення.

Крім того, при прийнятті рішення суд звертає увагу на те, що системний аналіз вжитого в абз.1 ч.2 ст.45 Закону формулювання «припиняє діяльність» дає підстави констатувати, що термін «припинення» за загальним правилом (ст.36 Кодексу законів про працю України) співвідноситься із терміном «звільнення» як ціле і частина, охоплюючи останнє. Це саме випливає з аналізу норм інших спеціальних нормативно-правових актів, зокрема з положень Закону України «Про державну службу» (ст. 83), Закону України «Про статус народного депутата України» (ст.4) тощо, де зазначена термінологія підміняється одна одною. Разом з тим із цього правила є винятки. Так, Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402) розрізняє терміни «звільнення» (статті 112-118) та «припинення» (статті 119-125), а отже, розмежовує їх, передбачаючи різні підстави для настання таких юридичних фактів. Наведені положення цього Закону повністю кореспондують зі ст.126 Конституції України, яка також розмежовує ці поняття. Аналогічний підхід використано законодавцем щодо припинення повноважень судді Конституційного Суду України та його звільнення (ст.149-1 Конституції України).

Так, у ст.126 Конституції України, ст.119 Закону № 1402 зазначено, що повноваження судді припиняються виключно в разі:1) досягнення суддею шістдесяти п'яти років; 2) припинення громадянства України або набуття суддею громадянства іншої держави; 3) набрання законної сили рішенням суду про визнання судді безвісно відсутнім або оголошення померлим, визнання недієздатним або обмежено дієздатним; 4) смерті судді; 5) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді за вчинення ним злочину. Цей перелік є вичерпним. Слід зазначити, що саме такий підхід використала Рада суддів України, приймаючи рішення від 15 вересня 2016 року № 54 «Щодо питання припинення повноважень суддів з визначених Законом № 1402-VIII підстав».

Крім того, слід зауважити, що виключною підставою для припинення трудових відносин судді з відповідним судом, згідно зі ст.125 Закону № 1402, є саме припинення повноважень судді (статті 119-125). Звільнення ж судді з підстав, визначених ч.6 ст.126 Конституції України, ст.112 Закону № 1402, не є підставою для припинення трудових відносин в аспекті зазначених вище норм Конституції України та спеціального закону.

Беручи до уваги положення ст.7 КУпАП, згідно з якою «застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом», яка передбачає чітке виконання передбачених законом норм, а отже, забороняє притягнення особи до адміністративної відповідальності за аналогією, тобто унеможливлює застосування по аналогії норм, що закріплюють склад правопорушень, з огляду на проведений вище аналіз, суддя, який звільняється з підстав, визначених ч.6 ст.126 Конституції України, не можуть бути суб'єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. Наведене стосується й інших правопорушень, передбачених ст.172-6 КУпАП, у тому числі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення про суттєві зміни в майновому стані (ч.2 цієї статті), атакож внаслідок отримання суддею вихідної допомоги у зв'язку з відставкою до досягнення ним шістдесяти п'яти років, адже суб'єкт їх вчинення однаковий.

Згідно з ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про міжнародні договори», від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов'язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Згідно з ч.2 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, від 04.11.1950 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgment of 2 September 1998. Reports. 1998 VI. представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення, і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу.

Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно здобутих доказів.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 відрахована з штату апеляційного суду Харківської області з 23.05.2017 року у звязку з поданням заяви про відставку та її звільнення з посади судді апеляційного суду Харківської області, тобто з підстав передбачених ст. 126 Конституції України, а тому вона не може бути суб'єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-6 КУпАП.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому провадження у справі про адміністративне правопорушення, повязане з корупцією, відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підставі викладеного та керуючись ч. 6, 7 ст. 126 Конституції України, Законом України Про запобігання корупції, ст.ст. 7, 9, 10, 11, ч. 2 ст. 172-6, ст.ст. 247, 283-285, 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч.2 ст. 1726 КУпАП - закрити за відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з моменту її винесення.

Постанова набирає чинність після закінчення 10-ти денного строку на її оскарження.

СУДДЯ