справа № 415/6327/17
провадження № 3/415/1414/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.11.17 м. Лисичанськ

Суддя Лисичанського міського суду Луганської області Старікова М.М., розглянувши матеріали справи, що надійшли від Запорізького управління Офісу великих платників податків ДФС України про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянки України, працюючої головним бухгалтером у ПрАТ «ЛИНІК», інвалідом не являється, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованої та проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 163-1 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу № 0009 від 18.09.2017 року, ОСОБА_1, яка є головним бухгалтером ПрАТ «ЛИНІК», вчинила порушення встановленого законом порядку ведення податкового обліку, в результаті чого: ПрАТ «ЛИНІК» по Декларації з ПДВ завищено від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (р.19) декларації з ПДВ за травень 2017р. на суму 11 104 129 грн.; завищено суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку (р.20.2.1) декларації з ПДВ за травень 2017р. на 1 397 715 грн.; завищено суму від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (р.21) декларації з ПДВ за травень 2017р. на 9 706 414 грн. Було порушено пп. 189.1 ст. 189, п. 198.5 ст. 198, п. 199.1 ст. 199. п. 44.1 ст. 44, п.198.1, п. 201.7. п.201.10 ст. 201, в частині заниження розміру податкового зобовязання, наслідком чого стаю порушення вимог пункту 200.4 абз. «б» та абз. «в» статті 200 розділу V Податкового кодексу України зі змінами доповненнями.

У судовому засіданні, ОСОБА_1 винною себе у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 163-1 КУпАП, не визнала та пояснила, що винесення податкових повідомлень - рішень з донарахованими податковими зобовязаннями та штрафними санкціями, ще не свідчить про порушення ведення податкового обліку. Донарахування зобовязань може спричинятися іншими обставинами, коли порушення обліку не встановлено: порушеннями при складанні звітності, визнанням неприйнятними певних документів, недоведеністю звязку з господарською діяльністю чи оподатковуваними операціями (як застосовує фіскальний орган в моєму випадку) тощо.

Підприємства мають законне право на оскарження таких рішень в судовому порядку. Поки результати оскарження не будуть відомі, говорити про адміністративну відповідальність неможливо. ПрАТ «ЛИНІК», головним бухгалтером якого є ОСОБА_1, оскаржує податкові повідомлення - рішення за актом перевірки, що вказаний як підстава для складання протоколу про адміністративне правопорушення (скарга з доказами відправлення додається). Державною фіскальною службою України на цей час не прийнято рішення за наслідком розгляду скарги ПрАТ «ЛИНІК» на податкові повідомлення - рішення. З огляду на ці дві обставини відсутня обєктивна сторона адміністративного правопорушення, адже дії з начебто безпідставного заявлення податкового кредиту з ПДВ за операціями, що начебто не повязані з господарською діяльністю, що до того ж оскаржується і не набуло статусу узгодженого податкового зобовязання до сплати, не утворюють собою події і складу порушення податкового обліку.

Також ОСОБА_1 впевнена, що відповідно до ст.38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення згідно з КУпАП чи іншими законами підвідомчі суду, стягнення може бути накладено не пізніше як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні не пізніше як через три місяці з дня його виявлення.

Питання щодо правомірності формування відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту і бюджетного відшкодування за рахунок господарських операцій вчинених у період тимчасової зупинки діяльності з нафтопереробки та випуску і реалізації нафтопродуктів неодноразово було предметом податкових перевірок, про що вказано вище. Кожного наступного податкового періоду, розпочинаючи з серпня 2015 року і до лютого 2017 року контролюючий орган (як показує зміст складеного акту за наслідками перевірки) досліджує одні і ті ж питання, а саме: правомірність формування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту за рахунок господарських операцій вчинених у період тимчасової зупинки діяльності з нафтопереробки та випуску і реалізації нафтопродуктів без визначення податкових зобов'язань за такими операціями. Іншими словами, контролюючий орган посилаючись на підпункт г) пункту 198.5 ПКУ, нараховує податкові зобов'язання, вважаючи діяльність ПРАТ «ЛИНІК» не господарською.

Зв'язок господарських операцій, у такий особовий для платника податку період з його господарською діяльністю, раніше неодноразово був охоплений предметом подібних перевірок і за наслідками судового оскарження, це питання було вирішено на користь платника податку і від того не потребує повторного дослідження кожного разу.

Питання віднесення господарських операцій у період тимчасової зупинки нафтопереробки з метою випуску і реалізації нафтопродуктів було також і предметом судового дослідження, після чого набрало статусу чинного судового рішення на користь платника податку, відтак, один і той же нікчемний і визнаний судом неправомірним аргумент не може бути підставою для призначення кожної наступної перевірки як і хибного висновку за наслідками такої перевірки.

ОСОБА_1 звертає увагу суду, на те, що саме під час попередніх перевірок платника податку судовими органами було сформовано правову позицію, якою визнано неправомірними дії контролюючого органу щодо позбавлення платника права на формування податкового кредиту через відсутність у податковому законодавстві вимоги стосовно того, що всі без виключення господарські операції повинні відповідати вимогам отримання доходу одразу після проведення господарської операції, зайняття виключно основним видом господарської діяльності, формування податкового кредиту за такими операціями без обмежень у період його тимчасової зупинки з випуску і реалізації нафтопродукту.

У відповідності до вимог пункту 83.1.4, матеріалами для висновків під час проведення перевірок є зокрема судові рішення. Тому такі правові висновки, викладені у судових рішеннях є обов'язковими для контролюючого органу. Відтак, проведення за таким самим предметом кожної наступної перевірки є неправомірним не лише з точки зору повторності предмета контрольного заходу, але і недотримання контролюючим органом вимог пункту 83.1.4 ПК України(неврахування судових рішень) та статті 255 КАС України(обов'язковості судового рішення при набранні ним чинності).

Судові рішення, що охоплювали (податкові періоди 2013-2014 років) підтвердили господарський зв'язок і правомірність формування податкового кредиту, як за операціями, що були здійсненими в межах господарської діяльності платника з тими самими контрагентами (які були задіяними в аналогічних за предметом господарських операціях у перевіряємих періодах). Як приклад, судами визнані як такі, що мають зв'язок із господарською діяльністю платника податку операції, здійснені за договорами на придбання енергоресурсів (газу, електричної енергії, питної і технічної води, нафтопродуктів), придбання запасних частин і комплектуючих до машин і механізмів, придбання металовиробів для проведення капітального і поточного ремонту обладнання, спецодягу для дотримання вимог з безпеки праці, замовлення транспортних послуг для доставки персоналу на виробничий майданчик, замовлення послуг для підтримання виробничого процесу (телефонного, комп'ютерного, радіо зв'язку), забезпечення заходів щодо охорони виробничих об'єктів від пожеж та надзвичайних ситуацій, придбання робіт з виконання капітального, поточного і іншого виду робіт для підтримки у безпечному стані всього технологічного обладнання тощо.

Суд, заслухавши пояснення ОСОБА_1, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що винність останньої у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 163-1 КУпАП, не знайшла своє підтвердження у суді.

Згідно ч. 1 ст. З Господарського кодексу України (далі - ГК України), під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Відповідно до статті 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Право підприємців самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом, охоплюється поняттям свободи підприємницької діяльності, яка гарантована статтею 42 Конституції України.

При цьому, свобода підприємницької діяльності може обмежуватися лише у прямо передбачених законом випадках, шляхом встановлення заборони здійснювати підприємництво у певних видах господарської діяльності та визначення видів господарської діяльності, які підлягають ліцензуванню.

З цього слідує, що кожен суб'єкт господарювання має право вільно обирати види господарської діяльності для здійснення підприємництва, враховуючи встановлені законами вимоги та заборони.

Однією із найважливіших ознак підприємництва є здійснення господарської діяльності на власний ризик, що передбачає економічну самостійність підприємця і тісно пов'язану з цим відповідальність за результати своєї діяльності.

Види господарської діяльності, які здійснює (може здійснювати) ПрАТ «ЛИНІК», визначені Статутом. При цьому, Статутом передбачене здійснення як господарської діяльності, яка підлягає обов'язковому ліцензуванню, відповідно до Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», так й інших видів господарської діяльності.

Жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов'язок суб'єкта господарювання здійснювати виключно той вид господарської діяльності, який визначений ним в установчих документах як основний. Так само, як і не встановлено обмеження щодо здійснення інших видів господарської діяльності, для здійснення яких такий суб'єкт створювався.

У зв'язку з цим, право суб'єкта господарювання на формування податкового кредиту з податку на додану вартість та відповідне право на отримання бюджетного відшкодування, не може обумовлюватися здійсненням таким суб'єктом виключно основного виду господарської діяльності.

Крім того, здійснення платником податків необхідних господарських операцій, які є об'єктами оподаткування податку на додану вартість, та реалізація свого права на податковий кредит і бюджетне відшкодування, є законним правом платника податків та не може суперечити інтересам держави.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Системний аналіз положень Податкового кодексу України свідчить про те, що податкове законодавство дає право платнику податку на додану вартість на податковий кредит у разі придбання товарів та послуг, які будуть використовуватися ним в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Отже, придбання товарів та послуг платником податку на додану вартість для здійснення своєї господарської діяльності дає право на формування податкового кредиту.

Таким чином, на думку суду, висновок податкового органу щодо відсутності у позивача права на бюджетне відшкодування, оскільки ним сформований податковий кредит за господарськими операціями, які не пов'язані з основною господарською діяльністю, є протиправним.

Податок на додану вартість - це непрямий податок, який є частиною новоствореної вартості товарів (робіт, послуг), яка формується на кожному етапі виробництва, обігу та включається до ціни товару і сплачується кінцевим споживачем. ПДВ представляє собою податок на внутрішнє споживання продукції, являючи при цьому надбавку до ціни товарів (робіт, послуг), які споживаються на митній території України.

Сутність ПДВ полягає у сплаті податку продавцем (виробником, постачальником) товарів, робіт, послуг з тієї частини вартості, яку він додає до вартості своїх товарів (робіт, послуг) до стадії реалізації їх. Додана вартість створюється в процесі всього циклу виробництва і обігу товарів, починаючи із стадії виготовлення їх і закінчуючи реалізацією кінцевому споживачеві. Відповідно податок сплачується на кожній стадії виробництва та обігу. Продавець включає податок на додану вартість у вартість товарів та наданих послуг. Але й сам він сплачує ПДВ за придбані ним товари (роботи, послуги).

Отже, суть податку на додану вартість полягає у тому, що підприємством оподатковуються не одержані доходи, а його витрати, при цьому суб'єкт господарювання сплачує різницю між сплаченим та одержаними сумами ПДВ, а решту платять покупці, які є кінцевими споживачами.

За приписами Податкового кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України, перевірці підлягають доводи податкового органу, що свідчать про відсутність ділової мети у діях платника податку. При цьому, суд враховує, що для підтвердження права платника податків на формування податкового кредиту з податку на додану вартість, достатньо наявності мети використання товарів та послуг, що ним придбані, незалежно від фактичних результатів такого використання.

Крім того, неотримання економічного ефекту від придбання товарів та послуг у періоді, коли вони придбані, само собою не свідчить про негосподарський характер таких операцій, оскільки такий економічний ефект не обов'язково має настати одразу після придбання послуг, а мета його отримання може мати довгострокову перспективу.

Посилання податкового органу на те, що не проведення позивачем господарської діяльності по виробництву нафтопродуктів, суд до уваги не приймає, оскільки поняття господарської діяльності не обмежено одним з основних видів діяльності субєкта господарської діяльності.

Згідно ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом та забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП, обовязок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Ст. 62 Конституції України закріплює принцип судочинства - презумпцію невинуватості, відповідно до якого особа, яка притягується до відповідальності може бути визнана винною і покараною лише за умови, якщо її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена рішенням суду. Державні органи не мають права перекладати обов'язок доказування на особу, яка притягується до відповідальності. Усі сумніви щодо доведеності вини особи, тлумачаться на її користь.

Положеннями ст.252 цього Кодексу зазначено, що орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

З урахуванням наведеного, а також того, що усі сумніви щодо доведеності вини особи, тлумачаться на її користь, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд приходить до висновку, що факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 163-1 КУпАП, не доведений, тому, провадження у справі про адміністративне правопорушення слід закрити, на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 163-1 КУпАП.

Керуючись ст. ст. 7, 163-1, 245, 247, 251 - 252, 268, 280, 284, 287 - 291 КУпАП, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, за ч.1 ст. 163-1 КУпАП закрити, за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Луганської області через Лисичанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя М.М. Старікова