Справа № 338/667/17
Провадження № 33/779/376/2017
Категорія ч.1 ст.130 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Круль І.В. І. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2017 року м. Івано-Франківськ

Суддя Апеляційного суду Івано-Франківської області Васильєв О.П.,

за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову судді Богородчанського районного суду від 14.08.2017 року, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, також стягнуто судовий збір в розмірі 320 грн., -

в с т а н о в и в:

Судом першої інстанції встановлено, що 16 червня 2017 року о 04 год. 30 хв. по вул. Шевченка в смт. Богородчани Івано-Франківської області ОСОБА_2Є керував транспортним засобом марки «ВАЗ 2108», н.з. С 9150 ІС, з явними ознаками алкогольного спяніння. Від проходження в установленому порядку медичного огляду на стан спяніння відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил Дорожнього руху.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає постанову судді незаконною і необґрунтованою, оскільки суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність його вини у вчиненні адміністративного правопорушення.

Вважає, що висновок суду про те, що він ухилявся від участі у розгляді справи під будь-якими приводами не відповідає дійсності, оскільки він не зявлявся до суду з поважних причин. Крім того, 14.07.2017 року він особисто був присутній у судовому засіданні та надав суду письмові та усні пояснення, заявив клопотання про вилучення відеозаписів, які були відзняті в службовому автомобілі інспекторів поліції.

Вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги його доводи про те, що протокол про адміністративне правопорушення було складено внаслідок протиправних дій працівників Богородчанського відділу поліції, належним чином не дослідив докази його вини, проігнорував його клопотання про витребування відеоматеріалів з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які причетні до складання протоколу про адміністративне правопорушення, внаслідок чого позбавив його права на захист .

Вказує на те, що 16 червня 2017 року, приблизно о 04.30 год., під час керування транспортним засобом марки «ВАЗ 2108», н.з. С 9150 ІС, він був зупинений працівниками поліції, які заманили його в своє службове авто, заблокували і звинуватили в тому, що він пяний. Перебуваючи під психологічним тиском він був змушений підписати вказаний протокол та написав пояснення, в яких визнав, що керував транспортним засобом у стані алкогольного спяніння.

Вказує на те, що він підписував чистий протокол про адміністративне правопорушення та поставив три підписи у місцях, на які йому вказав інспектор поліції, не розяснили йому його права та не надали копію протоколу про адміністративне правопорушення.

Вважає, що вказані обставини були зафіксовані на відеореєстратор у службовому автомобілі поліції та звертає увагу на те, що просив суд першої інстанції вилучити вказаний відеозапис для дослідження в судовому засіданні.

Вказує на те, що свідки, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення є працівниками поліції, які відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоровя України від 09 листопада 2015 року № 1452/735 не могли бути залучені в якості свідків.

Просить постанову Богородчанського районного суду від 14 серпня 2017 року скасувати та закрити провадження в справі за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Заслухавши пояснення апелянта ОСОБА_2, який підтримав вимоги апеляційної скарги і просив задовольнити її, перевіривши матеріали справи, мотиви і доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно до ч. 1 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення, відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, крім іншого, є своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Виходячи з вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини адміністративного правопорушення, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_2 та призначив йому справедливе стягнення, яке відповідає особі правопорушника та характеру вчиненого правопорушення.

Постанова суду відповідає вимогам ст.283 КУпАП, і містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідальність за дане правопорушення та прийняте по справі рішення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано у відповідності до вимог ч.2 ст.268 КУпАП продовжив розгляд справи без участі правопорушника, який будучи повідомлений про розгляд справи неодноразово не зявлявся в судове засідання суду першої інстанції без поважних на те причин.

При вирішанні цього питання, суд приймає до уваги те, що 14.07.2017 року правопорушник ОСОБА_2 зявився до суду першої інстанції та надав відповідні пояснення з приводу обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, однак, в наступні судові засідання не зявлявся, посилаючись на поганий стан здоровя та необхідність лікування.

Зокрема, ОСОБА_2 було надано довідку, відповідно до якої він з 18.07.2017 року по 26.07.2017 року знаходився на лікуванні в Богородчанській районній лікарні з приводу вегето-судинної дистонії по кардинальному типу.

Апеляційний суд вважає, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності повинна добросовісно використовувати надані їй процесуальні права, не зловживати ними та зобовязана демонструвати готовність брати участь у судовому розгляді і утримуватися від використання методів, які повязані зі зволіканням у розгляді справи, не допускати свідомих маніпуляцій, а також максимально використовувати всі засоби, передбачені законом для прискорення процедури слухання.

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги характер хвороби, на яку посилався ОСОБА_2 ухиляючись від участі в судовому засіданні, апеляційний суд вважає, що його процесуальна поведінка, була спрямована на деструктивність та затягування судового розгляду з метою уникнути адміністративної відповідальності внаслідок закінчення встановлених законом строків накладення адміністративного стягнення та закриття провадження по справі.

Відповідно до вимог ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та іншими доказами, які мають істотне значення для правильного, обєктивного та справедливого розгляду справи.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, доводиться протоколом про адміністративне правопорушення серії АП2 №499688 від 16.06.2017 року , та іншими матеріалами справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 16.06.2017 року серії АП2 №499688, 16 червня 2017 року о 04 год. 30 хв. по вул. Шевченка в смт. Богородчани Івано-Франківської області ОСОБА_2Є керував транспортним засобом марки «ВАЗ 2108», н.з. С 9150 ІС, з явними ознаками алкогольного спяніння. Від проходження в установленому порядку медичного огляду на стан спяніння відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Як вбачається з протоколу, ОСОБА_2 розяснено його права та обовязки, передбачені ст.63 Конституції України, ст.268 КУпАП та записано пояснення правопорушника, в яких він фактично повністю визнав вину у вчиненні адміністративного правопорушення та вказав, що «випив пиво, після чого керував транспортним засобом, на медогляд їхати відмовляюсь, претензій немаю», які засвідчені його підписом.

Вищевказаний протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою поліцейським Богородчанського ВП старшим сержантом ОСОБА_3, з заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст.256 КУпАП, протокол підписаний уповноваженою особою та особою, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 в присутності двох свідків, про що вони підписались в протоколі (а.с.1).

Вищевказане свідчить про те, що на час складання протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 повністю визнавав факт керування транспортним засобом у стані алкогольного спяніння і відмовився пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного спяніння.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого переконання, що своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п.2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Доводи ОСОБА_2, про те, що він був змушений підписати протокол про адміністративне правопорушення під психологічним тиском з боку інспекторів поліції, які погрожували вилучити автомобіль, спростовуються вищенаведеними доказами.

Зі змісту мотивувальної частини постанови суду вбачається, що вищевказані доводи ОСОБА_2 перевірялись судом внаслідок чого була встановлено, що вони не відповідають дійсності.

Зокрема, зі змісту пояснень свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які були допитані судом першої інстанції, вбачається, що вони повністю підтвердили обставини адміністративного правопорушення, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення і показали, що ОСОБА_2 відмовився від проходження медичного огляду, оскільки визнав, що керував транспортним засобом у стані алкогольного спяніння.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляції ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції не повинен був брати до уваги показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є працівниками поліції.

Так, відповідно до вимог ст.272 КУпАП як свідок у справі про адміністративне правопорушення може бути викликана кожна особа, про яку є дані, що їй відомі які-небудь обставини, що підлягають установленню по даній справі.

Показання вищевказаних свідків є належними, допустимими та достовірними, узгоджуються з іншими доказами по справі, сукупність яких достатня для обґрунтованого висновку щодо доведеності вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних конституційних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності має право не визнавати вину у вчиненні адміністративного правопорушення та у відповідності до вимог ст.268 КУпАП давати пояснення та подавати докази, які спростовують викладені в протоколі про притягнення до адміністративної відповідальності обставини, вчиненого правопорушення.

Відповідно до принципу диспозитивності, кожна із сторін є вільною у використанні своїх матеріальних та процесуальних прав у межах та у спосіб, передбачених законом. Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_2 не надані докази, які свідчать про те, що показання вищевказаних свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є упередженими і не відповідають дійсності.

Апеляційним судом, з метою перевірки доводів ОСОБА_2 за його клопотанням, приймалися заходи щодо отримання відеозаписів з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які причетні до складання протоколу про адміністративне правопорушення та відеозапису з відеореєстратора патрульної машини, однак зі змісту відповіді начальника Богородчанського відділення поліції ОСОБА_7 №3469 від 24.10.2017 року вбачається, що працівники поліції вказаного відділення не забезпечені нагрудними відеокамерами, а відеозаписи з реєстратора патрульного автомобіля зберігаються протягом тижня.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного спяніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

У разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

При цьому, згідно диспозиції даної частини статті, для настання адміністративної відповідальності, не має значення причина відмови особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 визнає, що дійсно підписав протокол про адміністративне правопорушення та виклав в ньому свої пояснення, в яких фактично повністю визнав вину у вчиненні адміністративного правопорушення, однак стверджує, що вчинив це примусово у звязку з неправомірними діями інспекторів поліції.

Під час апеляційного розгляду справи не було встановлено даних, які б підтверджували вищевказані доводи апеляції ОСОБА_2 вказували на невідповідність даних протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності фактичним обставинам і свідчили про те, що дії поліцейських носили незаконний характер.

Разом з тим, керуючись принципом презумпції невинуватості, апеляційний суд вважає, що вищевказані доводи апеляції ОСОБА_2 можуть бути перевірені належним чином тільки в порядку відповідного кримінального провадження, оскільки фактично він вказує на зловживання поліцейськими своїми повноваженнями та на наявність в їх діях ознак кримінального правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що розгляд справи про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності відбувається тільки в межах обвинувачення у вчинені адміністративного правопорушення висунутого правопорушнику.

Апеляційний суд вважає, що адміністративне стягнення обране судом в мінімальних межах ч.1 ст.130 КУпАП відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.

За таких обставин, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляції ОСОБА_2 про невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, відсутність доказів його вини у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. та неправомірність дій працівників патрульної поліції.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи ОСОБА_2, про те, що провадження по справі необхідно закрити у відповідності до вимог п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у звязку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення.

Так, у відповідності до вимог п.7 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, якщо на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення закінчилися строки, передбачені ст.38 КУпАП.

Відповідно до вимог ч.2 ст.38 КУпАП, якщо справа про адміністративне правопорушення підвідомча суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частині третій цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що адміністративне правопорушення було вчинено ОСОБА_2 16.06.2017 року, а справа про адміністративне правопорушення була розглянута по суті 14.08.2017 року.

Так, постановою Богородчанського районного суду від 14.08.2017 року на ОСОБА_2 обґрунтовано, на законних підставах та в межах встановленого ст.38 КУпАП строку, було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу та позбавлення права керування транспортними засобами.

Вищевказані обставини свідчать про відсутність підстав для закриття провадження по справі відповідно до вимог п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у звязку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення.

На підставі наведеного та керуючись ст.294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Івано-Франківської області підпис ОСОБА_8