Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/386/17-п
Провадження № 3/499/274/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10.10.2017 року смт. Іванівка

Суддя Іванівського районного суду Одеської області Тимчук Р.М. за участю прокурора Лемака В.В., захисника адвоката ОСОБА_1 особи, що притягається до адміністративної відповідальності розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_2, працюючого на посаді голови Іванівської районної ради УІІ скликання Одеської області, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 за вчинення адміністративних правопорушень, передбаченого ч.1,ч.2 ст. 172-7 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Іванівського районного суду Одеської області перебуває справа відносно ОСОБА_2 про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

Згідно протоколів про адміністративні правопорушення, 26 квітня 2017 року, старшим оперуповноваженим управління захисту економіки в Одеській області ДЗЕ Національної поліції ОСОБА_3 складені протоколи №197 та №198, згідно яких ОСОБА_2, як депутат Іванівської районної ради УІІ скликання Одеської області вчинив правопорушення, повязані з корупцією, відповідальність за які передбачена ч.1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП

15 червня 2017 року суддею Іванівського районного суду Одеської області Тимчуком Р.М. матеріали справи відносно ОСОБА_2 про притягнення до адміністративної відповідальності передбаченої ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП відповідно до постанови судді було повернуто до управління захисту економіки в Одеській області для оформлення належним чином.

24 липня 2017 року до Іванівського районного суду Одеської області, після доопрацювання надійшли матеріали про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності передбаченої ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП.

26 липня 2017 року суддею Іванівського районного суду Одеської області Погорєловим І.В. справу відносно ОСОБА_2 про притягнення до адміністративної відповідальності передбаченої ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП відповідно до постанови судді повернуто до управління захисту економіки в Одеській області для належного оформлення.

04 вересня 2017 року до Іванівського районного суду Одеської області, після доопрацювання втретє надійшли матеріали про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності передбаченої ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП.

Згідно з протоколами №197 та 198 від 16 серпня 2017 року складених старшим оперуповноваженим управління захисту економіки в Одеській області ДЗЕ Національної поліції ОСОБА_3М, ОСОБА_2, як депутат Іванівської районної ради УІІ скликання Одеської області вчинив правопорушення, повязані з корупцією, відповідальність за які передбачена ч.1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, за наступних обставин.

15.12.2015 року, на сесії Іванівської районної ради VII скликання Одеської області, винесено питання про обрання голови Іванівської районної ради Одеської області ОСОБА_2

Таким чином 15.12.2015 року, ОСОБА_2 будучи депутатом Іванівської районної ради VII скликання та обраним головою Іванівської районної ради VII скликання, тобто особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка відповідно до п. п. «в» п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», є субєктом відповідальності за корупційні правопорушення, перебуваючи в приміщені Іванівської районної ради та її виконавчих органів, достовірно знаючи, що в його інтересах приймається рішення районної ради №5-VII «Про обрання голови Іванівської районної ради VII скликання» не повідомив про наявність у нього реального конфлікту інтересів під час засідання ради, на якій розглядалось відповідне питання, та голосував за прийняття даного рішення, чим вчинив дію в умовах реального конфлікту інтересів, тобто навмисно порушив ст.ст. 28, 35 Закону України «Про запобігання корупції», 8, 18, 59-1 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад».

Тому, згідно протоколів про вчинення адміністративного правопорушення, депутат ОСОБА_2, порушив вимоги п. 3 ч.1 та ч.1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» та вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_2, вину у вчиненні вказаних вище адміністративних правопорушеннях не визнав, заперечував проти складених відносно нього протоколів про адміністративні правопорушення, суду пояснив, що дійсно приймав участь у відповідному голосуванні, але діяв відповідно до діючого законодавства, в рамках депутатських повноважень, зокрема не повинен був доводити депутатам на сесіях районної ради завідомо їм відомі факти.

Прокурор в судовому засіданні підтримав протоколи про адміністративні правопорушення, суду пояснив, що в діях ОСОБА_2 присутній реальний конфлікт інтересів, тому просив суд визнати останнього винним у вчиненні адміністративних правопорушень, але враховуючи що строки накладення адміністративного стягнення передчаені ст.38 КУпАП сплинули, просив суд провадження у справі закрити з цих підстав.

Адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні просила закрити провадження у справі відносно ОСОБА_2 , у звязку з відсутністю події адміністративних правопорушень в діях останнього складу вказаних адміністративних правопорушень.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи про адміністративні правопорушення, суд приходить до наступного висновку.

Виходячи зі змісту ст.7, 254, 279 КУпАП розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється щодо правопорушника та в межах протоколу про адміністративне правопорушення, який є єдиною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 129 Конституції України розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

12.11.2015 року, на 1 засіданні першої сесії Іванівської районної ради VII скликання Одеської області, ОСОБА_2 наділено повноваженнями депутата районної ради, а відповідно до рішення № 5-VII від 15.12.2015 року обрано головою районною ради, отже з 15.12.2015 року відповідно до п.п. «в» п. 1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» він є субєктом відповідальності за корупційні правопорушення.

Так, ОСОБА_2, будучи депутатом Іванівської районної ради VII скликання Одеської області, тобто особою, уповноваженою на виконання функцій міського самоврядування, приймав участь у розгляді питання і голосування на другому пленарному засіданні I-ї сесії Іванівської районної ради VII скликання за рішення №5- VII від 15.12.2015, яким його було обрано головою Іванівської районної ради. Однак, ОСОБА_2 ані до початку проведення засідання сесії, ані під час його проведення не вжив заходів щодо недопущення будь-якої можливості виникнення конфлікту інтересів та негайно не повідомив про наявність конфлікту інтересів Іванівську районну раду VII скликання Одеської області, а також не вжив всіх необхідних заходів, спрямованих на запобігання конфлікту інтересів, який виник у нього під час голосування за вищевказане рішення, чим порушив вимоги ст.28 Закону України «Про запобігання корупції», ст.ст. 8, 18, 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідальність за що передбачена ч.1 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до протоколу засідання першої сесії Іванівської районної ради сьомого скликання від 15.12.2015 на розгляді питання про обрання голови Іванівської районної ради VII скликання з 34 обраних депутатів були присутні на сесії 34 депутата, включаючи ОСОБА_2, який ознайомив присутніх із своїми біографічними даними та програмою своєї майбутньої діяльності.

Відповідно до п.1. ч. ст. 43, ч.1 ст.56, ч.3 ст. 59 закону України «Про місцеве самоврядування» вибори голови районної ради проводяться на пленарному засіданні районної ради шляхом таємного голосування. Участь у голосуванні по рішенню №5- VII «Про обрання голови Іванівської районної ради VII скликання» прийняли усі 34 депутати Іванівської районної ради VII скликання, тобто і сам ОСОБА_2

Згідно з п.2 ч.1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобовязані повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про запобігання корупції» правила врегулювання конфлікту інтересів в діяльності голів, заступників голів обласних та районних рад, міських, сільських, селищних голів, секретарів міських, сільських, селищних рад, депутатів місцевих рад визначаються законами, які регулюють статус відповідних осіб та засади організації відповідних органів.

Відповідно до приписів ч.1 ст.59-1 (конфлікт інтересів) Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільський, селищний, міський голова, секретар, депутат сільської, селищної, міської ради, голова, заступник голови, депутат районної, обласної, районної у місті ради бере участь у розгляді, підготовці та прийнятті рішень відповідною радою за умови самостійного публічного оголошення про це, тобто про конфлікт інтересів, під час засідання ради, на якому розглядається відповідне питання.

З об'єктивної сторони корупційне правопорушення характеризується умисною формою вини, а саме, прямим умислом, а також наявністю відповідного корисливого або іншого особистого інтересу особи чи інтересу третіх осіб, яким суб'єкт правопорушення мав керуватись при його вчиненні, на що звернено увагу в Рішенні Конституційного Суду України від 06.10.2010 року (справа №1-27/2010). Викладене стосується й диспозицій ст.172 - 7 КУпАП.

При цьому, суб'єктивна сторона правопорушення, пов'язаного з корупцією, передбаченого ст. 172-7 КУпАП, характеризується тим, що воно вчиняється умисно; особа, яка його вчиняє, усвідомлює, що вона не повідомляє про наявність у неї реального конфлікту інтересів або вчиняє дії чи приймає рішення в умовах реального конфлікту інтересів.

Таким чином, вищеперелічені приписи діючого законодавства, зокрема ст.172-7 КУпАП, визначають що зазначений конфлікт зароджується і розвивається в рамках свідомості однієї особи, у якої можливе виникнення реального конфлікту інтересів, і яка має корисний прямий умисел на приховане задоволення свого особистого інтересу, нікому на час даного задоволення не відомого.

Тому, в даному випадку, з урахуванням чинного законодавства та визначення термінів «оголошення», «повідомлення», слід визнати, що повідомлення чи оголошення особою про конкретний реальний конфлікт інтересів безпосередньому керівнику або іншому органу, здійснюється тільки у разі, якщо зазначеним особам (або органу) до цього було про нього не відомо.

Тобто, в даних випадках взагалі відсутні відомості щодо приховування ОСОБА_2 наявного інтересу, про даний інтерес знав та його усвідомлював кожний депутат районної ради перед початком голосування за відповідні питання.

Також слід погодитись з захисником, що в даних випадках, у ОСОБА_2 були відсутні підстави для публічного повідомлення (доведення до відома) про даний інтерес під час засідання ради, на якому розглядається відповідне питання.

Викладений висновок вказує на відсутність в діях ОСОБА_2 під час участі у розгляді, підготовці та прийнятті Іванівською районною радою Одеської області рішення, що його стосувалось на пленарних засіданнях сесії Іванівської районної ради ради 15.12.2015 року не тільки прямого умислу на вчинення даного адміністративного правопорушення, а й ознак самого правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-7 КУпАП.

Крім того, правовою нормою, про необхідність якої наголошено в ч.7 ст.28 та ч.1 ст.35 Закону України «Про запобігання корупції», є норма, передбачена ч.1 ст.59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Тому суд вважає, що правила врегулювання конфлікту інтересів в діяльності ОСОБА_2 як депутата районної ради, визначаються вказаною спеціальною нормою, яка регулює статус відповідних осіб органу місцевого самоврядування.

Слід зазначити, що в умовах реального конфлікту інтересів ОСОБА_2 як особа, що не має безпосереднього керівника, не повинен був діяти відповідно до п.2 ч.1 ст.28 Закону України «Про запобігання корупції», тобто повідомляти у встановлений строк, відповідні органи, оскільки, відповідно до ч.1 ст.59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», підставою для участі ОСОБА_2 у голосуванні по питанням, що його стосуються є відповідне повідомлення останнім про конфлікт інтересів під час засідання районної ради, на якому розглядалось відповідне питання, якщо він бажав брати участь у його розгляді та прийнятті рішення відповідною радою.

Приймаючи до уваги відсутність в діях ОСОБА_2 ознак приховування наявного особистого інтересу під час голосування відповідних питань на сесіях Іванівської районної ради Одеської області 12.11.2015 року та 15.12.2015 року і підстав для публічного оголошення (повідомлення) про нього на сесії, суд вважає, що при викладених обставинах вказана правова норма дозволяла депутату Іванівської районної ради VII скликання Одеської області ОСОБА_2 приймати участь у голосуванні та прийнятті рішень в умовах конфлікту інтересів.

Згідно ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», потенційний конфлікт інтересів - це наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Відповідно до листа ВССУ від 22.05.2017 року аналіз термінів «потенційний інтерес» та «реальний інтерес», які містяться у ч. 1 ст. 1 Закону, з урахуванням висновку науково-правової експертизи ОСОБА_4 науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В. М. Корецького НАН України від 29 квітня 2016 року № 126/50-е, виконаного на замовлення адвоката ОСОБА_4, щодо законодавства про боротьбу з корупцією дає можливість констатувати, що потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється лише наявність, існування приватного інтересу особи.., що може вплинути на обєктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на обєктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчинення дії, який повинен мати обєктивний вираз, а також часовий взаємозвязок між прийняттям рішення та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому. Тобто відмінність між цими поняттями полягає в тому, що для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на обєктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що, по-перше, приватний інтерес наявний, по-друге, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, а по-третє, така суперечність не може вплинути, а реально впливає на обєктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.

Таким чином, для встановлення наявності факту прийняття рішення, вчинення чи невчинення дії в умовах реального конфлікту інтересів та розмежування реального і потенційного конфлікту інтересів особа, яка здійснює правозастосовну діяльність, для кваліфікації рішення як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, має встановити наявність обовязкової сукупності таких юридичних фактів, як: 1) наявність у правопорушника факту приватного інтересу, який має бути чітко сформульований (артикульований) та визначений; 2) наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення.

Так, депутати місцевих рад, які, крім конституційних гарантій, закріплених у ст. 38 Конституції України, з огляду на проведений аналіз ч. 1 ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 19 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», користуються ухвальним голосом з усіх питань, що розглядаються на засіданнях рад та їх органів, до складу яких вони входять, мають право обирати і бути обраними до органів відповідної ради. Тобто до інтересів представницьких повноважень відноситься голосування на сесіях відповідної ради, обирання та обрання до органів відповідної ради.

Також, як приклад, судді, які беруть участь в обранні, в тому числі самих себе, на адміністративні посади відповідного суду, реалізують право, передбачене ст. 38 Основного Закону, «вільно обирати та бути обраними», а також здійснюють свої повноваження, визначені ст. 20 Закону № 1402 щодо забезпечення ефективного та належного адміністрування відповідного суду. Крім того, слід зазначити, що ОСОБА_4 суддів України, яка відповідно до п. 6 ч. 8 ст. 133 Закону № 1402 здійснює контроль за додержанням вимог законодавства щодо врегулювання конфлікту інтересів у діяльності суддів, у рішенні від 04 листопада 2016 року № 77 констатувала, що волевиявлення кожної особи - учасника зборів з обрання суддів на адміністративні посади не може бути підставою для встановлення наявності в діях цих осіб конфлікту інтересів та підставою для притягнення до відповідальності за волевиявлення особи під час таємного голосування; 3) наявність повноважень на прийняття рішення.

Так, відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є, крім іншого, утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу.

Згідно ст. 43 цього Закону виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються такі питання, як обрання голови ради, відповідно, заступника голови районної ради та першого заступника, заступника голови обласної ради, звільнення їх з посади; утворення, обрання і ліквідація постійних та інших комісій ради, зміна їх складу, обрання голів комісій; утворення президії (колегії) ради, затвердження положення про неї тощо.

Аналогічне випливає й зі змісту ст. 20 Закону № 1402, де передбачено, що обрання суддів на адміністративні посади здійснюється виключно зборами суддів відповідного суду (колегіально) з числа суддів цього суду; 4) наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на обєктивність або неупередженість рішення. Беручи до уваги визначення поняття «реальний конфлікт інтересів», згідно з яким він можливий при прийнятті рішення, а також роль окремої особи при прийнятті рішення колегіальним органом, можемо констатувати, що голосування окремою особою само по собі не може створювати безпосередній причинно-наслідковий звязок між її діями та юридичними наслідками у формі прийнятого рішення колегіальним органом (наприклад, зборами суддів відповідного суду).

Те саме стосується й осіб, які здійснюють представницькі повноваження. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального 8 складу, внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад, тобто виборного колегіального органу, який наділений правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Те саме випливає з положень ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», які регламентують питання, що вирішуються районними і обласними радами виключно на їх пленарних засіданнях, тобто колегіальним органом. Іншими словами, у разі, якщо, наприклад, депутат місцевої ради, який виконує свої повноваження у складі такого колегіального органу, голосує за погодження самого себе до складу виконавчого органу міської ради та погодження призначення себе на посаду заступника міського голови, він одноособово не приймає такого рішення, таке рішення приймається колегіальним органом більшістю голосів.

Відтак відсутній прямий і безпосередній причинно-наслідковий звязок між голосуванням та прийняттям рішення. Голосування депутата за формування виконавчого органу є його обовязком, тобто участь у такому голосуванні є здійсненням депутатом його представницьких повноважень. Одночасно право депутата бути обраним до складу виконавчого органу прямо встановлене ст. 19 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад». Із цього випливає, що право бути обраним до складу виконавчого органу є реалізацією представницьких повноважень депутата, а не здійсненням його приватного інтересу. З обранням особи депутатом органу місцевого самоврядування такій особі разом з комплексом інших прав та повноважень делегується і представницьке право бути обраним до складу виконавчих органів такої ради. Без наявності хоча б одного з фактів із цієї сукупності реальний конфлікт інтересів не виникає.

Згідно до примітки до ст. 172-7 КпАП, у цій статті під реальним конфліктом інтересів слід розуміти суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

Тому, різниця між потенційним та реальним конфліктом інтересів полягає в тому, що при реальному конфлікті інтересів на момент прийняття управлінського рішення, у особи має існувати приватний інтерес, який входить в реальну, дійсну суперечність з її представницькими повноваженнями.

Представницькі повноваження депутата міської ради накладають на нього певні обовязки, коло яких закріплено на законодавчому рівні.

Так, у відповідності до ст. 2, ст.3, ст.8, ст.18 та ст.19 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов'язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування. Депутат місцевої ради є повноважним і рівноправним членом відповідної ради - представницького органу місцевого самоврядування. Депутат місцевої ради відповідно до цього Закону, наділяється всією повнотою прав, необхідних для забезпечення його реальної участі у діяльності ради та її органів. Депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу та член ради, здійснюючи депутатські повноваження, повинен дотримуватися таких правил депутатської етики: 1) керуватися загальнодержавними інтересами та інтересами територіальної громади чи виборців свого виборчого округу, від яких його обрано; 2) не використовувати депутатський мандат в особистих інтересах чи в корисливих цілях. Депутат місцевої ради зобов'язаний: 1) додержуватися … нормативно-правових актів, що визначають порядок діяльності ради та її органів; 2) брати участь у роботі ради, постійних комісій та інших її органів, до складу яких він входить. Депутат місцевої ради має право:

1) обирати і бути обраним до органів відповідної ради; 2) офіційно представляти виборців у відповідній раді та її органах.

Крім того, відповідно до ст.55 Закону України «Про місцеве самоврядування», депутат обласної ради вправі обиратися головою районної, обласної, районної у місті (у разі її створення) ради шляхом таємного голосування.

Отже, до інтересів представницьких повноважень відноситься голосування на сесіях районної ради, обирання та обрання до органів відповідної ради, у тому числі на посаду голови. При цьому діяльність депутата при прийнятті таких рішень має відбуватись в інтересах громади.

Представницькі функції депутат має право здійснювати як через прийняття участі в голосуваннях на сесії міської ради, так і через обрання до виконавчих органів відповідної ради.

Оскільки депутат є представником інтересів територіальної громади, а метою діяльності депутата є здійснення місцевого самоврядування, в тому числі і у формі обрання до складу виконавчого або іншого органу ради, до якого входить і голова, то голосування за себе як за кандидата на посаду голови обласної ради, є здійсненням саме представницьких функцій депутата, а не реалізацією приватного інтересу.

При викладених обставинах, суд приходить до висновку, що є безпідставними та незаконними твердження у протоколах №197 та №198 від 16 серпня 2017 року, про те, що у ОСОБА_2 виникла суперечність між його особистим приватним інтересом - бажанням отримати оплачувану роботу та його службовими повноваженнями як депутата ради; що існує наявність немайнового приватного інтересу у ОСОБА_2, зумовленого можливістю бути призначеним на службу в органах місцевого самоврядування, набути прав та повноважень посадової особи місцевого самоврядування, отримати статус та відповідний ранг; що існує наявність майнового приватного інтересу у ОСОБА_2, можливістю отримати заробітну плату за рахунок місцевого бюджету, фінансового та матеріального-технічного забезпечення своєї служби за рахунок коштів місцевого бюджету та матеріальне та соціально-побутове забезпечення посадової особи місцевого самоврядування.

Суд вважає неналежним до даних справ посилання у протоколах аналіз Рішення Конституційного суду України № 7-рп/99 від 06.07.1999 року, щодо можливості вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та місцевого самоврядування, з правом реалізації набутого представницького мандату тільки в одному цих органів чи на відповідній посаді, що не має жодного відношення до предмету даного судового розгляду.

В даному випадку суд враховує Рішення Конституційного суду України (від 7 липня 1998 року № 11-рп/98), згідно якого народний депутат України одержує депутатський мандат від виборців, з якими він як їх представник підтримує зв'язок. За допомогою механізму цього представництва громадяни України реалізують своє конституційне право брати участь в управлінні державними справами і здійснюють народне волевиявлення.

Тому в даному випадку слід зробити висновок, що участь депутата будь-якого рівня в голосуванні ради, до якої він входить, у тому числі у голосуванні за себе як за кандидата на посаду голови районної ради, є здійсненням виключно представницьких функцій депутата свої територіальної громади і його обовязком, а не реалізацією приватного інтересу.

Таким чином, голосування депутатом ОСОБА_2 при цьому за свою кандидатуру на посаду голови, відсутня така ознака реального конфлікту інтересів, як «суперечність між приватним інтересом особи та її представницькими повноваженнями».

Крім того, в протоколах не зазначено, в чому саме полягає невідповідність кандидатури ОСОБА_2 на посаду голови районної ради інтересам територіальної громади, що обирала його депутатом.

Згідно приписів ч.1 ст. 30 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», депутат місцевої ради наділений усією повнотою повноважень, передбачених цим та іншими законами України. Ніхто не може обмежити повноваження депутата місцевої ради інакше як у випадках, передбачених Конституцією та законами України .

Тому, суд вважає, що заборона права голосувати за призначення самого себе головою районної ради, є обмеженням повноваження депутата на голосування з певних питань, що, згідно до ст. 30 ч.1 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» є неприпустимим.

Тобто в даному випадку у ОСОБА_2 була відсутня обовязкова складова для притягнення до відповідальності за ст.172-7 КУпАП - приватний інтерес у даному питанні, що виключає його притягнення до відповідальності за корупційне адміністративне правопорушення.

Для притягнення винної особи до адміністративної відповідальності, в даному випадку перш за все необхідно довести, що особа при прийнятті рішення або вчиненні дій на свою користь переслідувала приватний інтерес.

Виходячи із судової практики, він буде відсутній, якщо особа діє в межах та у спосіб, визначені законом; і не впливає на обсяг благ, які вона отримує.

Суд в даному рішенні дав оцінку усім обставинам, викладеним у протоколах про адміністративні правопорушення №197,198 від 16 серпня 2017 року, складених відносно ОСОБА_2 за ч.1 та ч.2 ст.172-7 КУпАП.

У тому числі, згідно висновків суду, при викладених обставинах в діях депутата ОСОБА_2 відсутні ознаки приховування наявного особистого інтересу під час голосування відповідних питань на сесіях Іванівської районної ради VII скликання 12.11.2015 року та 15.12.2015 року.

При викладених обставинах, судом встановлена відсутність події самих правопорушень, передбачених ч.1 та ч.2 ст.172-7 КУпАП, а також обовязкові складові для притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вказані правопорушення, зокрема наявність у останнього умислу на їх вчинення.

На даний час відсутність на законодавчому або іншому рівні, більш конкретних та чітких правил поведінки по розв'язанню конфлікту інтересів депутатів місцевих рад, їх голів, стосовно участі у голосуванні з питань, які їх стосуються, до яких відноситься й ОСОБА_2, що також унеможливлює притягнення його до відповідальності за ч.1 ст.172-2 КУпАП.

Так, відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», національні суди при розгляді справ зобов'язані застосовувати Конвенцію та практику суду, які є джерелом національного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, суд зазначив, що відповідальність за порушення встановленого порядку не може наступати, якщо зазначений порядок не було достатньо чітко встановлено національним законодавством.

Викладене, узгоджується із положеннями ч.3 ст. 62 Конституції України, згідно якої обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, що стосується й обвинувачень в адміністративних правопорушеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Викладене також вказує на відсутність у суду законних підстав для притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

Крім того, слід погодитись з захисником ОСОБА_1Б щодо недопустимості доказів, що стали підставою для складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, від 04.11.1950 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України, винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи викладені приписи діючого законодавства, слід зробити висновок, що докази про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_2, за виключенням самих протоколів про адміністративні правопорушення, є неприпустимими. Викладене вказує на недоведеність вини ОСОБА_2 та на відсутність у суду законних підстав для притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у звязку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 247 та п.1 ч.1 ст. 284 КУпАП, суддя, -

УХВАЛИВ:

Закрити справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2, розпочатої на підставі протоколів №197,198, складених 16 серпня 2017 року старшим оперуповноваженим управління захисту економіки в Одеській області ДЗЕ Національної поліції ОСОБА_3 з підстав відсутності події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 та ч.2 ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постанова може бути оскаржена, на підставі ст.294 КУпАП особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови в апеляційний суд Одеської області.

Суддя:ОСОБА_5