П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.12.2017 Справа №607/13040/17

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Дзюбановський Ю.І., розглянувши матеріали справи, які надійшли від Управління Держпраці у Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_2, приватного підприємця,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП,

за участю: ОСОБА_1, адвоката ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається із протоколу про адміністративне правопорушення від 13.10.2017р. №19-16-60/249, ОСОБА_1, здійснюючи підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, вчинив адміністративне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 41 КУпАП, а саме:

- згідно частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Всупереч вказаній нормі, ОСОБА_3, яка звільнена з роботи 31.08.2017 року, належні їй заробітну плату (2576 грн.) отримала: 22.08.2017 року (аванс) 1405,09 грн. та 07.09;2017 року 1170,91 грн., тобто через 7 днів після звільнення. Належну їй грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки не одержувала;

- у відповідності до ч. 1 статті 117 КЗпП України встановлено, що в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. ОСОБА_3 заробітну плату повністю за серпень виплатили 07 вересня 2017 року (через 7 днів після звільнення), компенсацію невикористаної відпустки не виплачено до цього часу. У зв'язку із цим не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

- згідно ч. 1 статті 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Проте, ОСОБА_3, яка звільнена 31.08.2017 року, не виплачена грошова компенсація за всі дні невикористаної відпустки за період роботи із 01.03.2017 року по 31.08.2017 року.

Таким чином, Управління Держпраці у Тернопільській області вважає, що підприємець ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 41 КУпАП із викладеними обставинами, які вказані у протоколі від 13.10.2017р. №19-16-60/249.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його адвокат ОСОБА_2 вину в інкримінованих правопорушеннях, які викладенні у протоколі від 13.10.2017р. №19-16-60/249 не визнають і просять закрити провадження в адміністративній справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення, оскільки вважають, що в даному випадку має місце наявність інших порушень, а саме не забезпечення достовірного бухгалтерського обліку виконуваної працівником роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці в установленому порядку, а саме не розшифровка загальної суми заробітної плати за видами виплатою за серпень 2017 року (на основну заробітну плату та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку) у розписці на виплати заробітної плати; недостовірний облік виконуваної працівником роботи, фактичної дати звільнення та дати отримання працівником повного розрахунку. У цьому випадку може бути лише порушення ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», ст. 110 КЗпП України, а саме роботодавцем не забезпечено достовірного бухгалтерського обліку виконуваної працівником роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці в установленому порядку за серпень 2017 року. Зазначені порушення у частині 1 статті 41 КУпАП відносяться до інших порушень вимог законодавства про працю, які ОСОБА_1 визнаються. Проте, у разі визнання ОСОБА_1 винним у порушення ч. 1 ст. 41 КУпАП в частині вчинення інших порушень вимог законодавства про працю, просять, враховуючи його особу, майновий стан, не притягнення ОСОБА_1 раніше до адміністративної відповідальності, відсутності факту заподіяння майнової шкоди працівнику, визнання ОСОБА_1 вини у вказаних порушеннях, застосувати до вчиненого право рушення положення ст. 22 КУпАП, звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.

Дослідивши зібрані по справі докази та заслухавши пояснення учасників адміністративної справи, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Також, вимогами ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як вказали в судовому засіданні ОСОБА_1, адвокат ОСОБА_2 і підтверджується долученими ними в судовому засіданні матеріалами, судом встановлено наступні обставини справи.

Працівниця ОСОБА_3 була прийнята на роботу з 01.05.2017р., що підтверджується її заявою від 28.04.2017р., наказом ФОП ОСОБА_1 №1-к від 28.04.2017р., строковим трудовим договором №3/17 від 01.05.2017р., повідомленням органу ДФС про прийняття її на роботу.

22.08.2017р. ОСОБА_3 подала заяву, датовану 31.08.2017р. про звільнення її з роботи за угодою сторін з 31.08.2017р. Того ж дня вона отримала повну місячну заробітну плату, про що свідчать її підписи у розписках про виплату заробітної плати де були зазначені дати 22.08.2017р. дата виплати авансу, і 07.09.2017р. дата виплати основної зарплати за серпень 2017 року. І того ж дня вона припинила працювати у ФОП ОСОБА_1 та як вбачається із довідки Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, яка була витребувана на клопотання адвоката, ОСОБА_3 26 серпня 2017 року перетнула кордон території України.

Як зазначає ОСОБА_1, розписки про нарахування і отримання заробітної плати готуються наперед для всіх найманих працівників, і у них наперед вже готові дати, коли згідно закону повинні виплачуватись аванс і основна зарплата з інтервалом зазначеним у ст. 115 КЗпП України за відповідний відпрацьований місяць. Для ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_3 несподівано заявила про такі припинення трудових відносин, а тому окремо для неї не виготовлялися такі розписки. ОСОБА_3 не працювала з 22.08.2017р. по 31.08.2017р. Однак, у звязку із тим, що податок, ЄСВ і військовий збір за повний серпень 2017 року за неї був оплачений наперед 18.08.2017р. в повному обсязі (податковий розрахунок 1-ДФ за 3-квартал 2017 року, звіт з 4 ЄСВ за серпень 2017 року, квитанції банку від 18.08.2017р. про сплату податків, ЄСВ і військовий збір за працівників), ще до того, як вона заявила про припинення трудових відносин. А тому вже для фіксації їй повного місяця страхового стажу, в табелі обліку робочого часу за серпень 2017 року ставилися відмітки про те, що вона була на роботі. 31.08.2017р. в табелі у неї зазначений вихідний день. Роботодавець, як податковий агент зобов'язаний утримати і перерахувати в бюджет ПДФО з доходу працівника за його рахунок одночасно з виплатою такого доходу (п. 168.1.1 ПКУ). ЄСВ сплачується щомісяця не пізніше 20-го числа місяця, що настає за місяцем нарахування (ч. 8 ст. 9 ЗУ «Про ЄСВ»). Щоразу при виплаті працівнику доходів, на які нараховується ЄСВ, потрібно сплачувати ЄСВ на суму, розраховану з цього платежу. ФОП ОСОБА_1 сплачує податок, ЄСВ і військовий збір нараховані із повної суми доходу працівників за звітний місяць до виплати авансу за звітний місяць, тобто до 22 числа звітного місяця.

31.08.2017р. оформлено звільнення ОСОБА_3, що підтверджується наказом, і податковим розрахунком форми 1-ДФ за 3-й квартал 2017 року та звітом по ЄСВ за серпень 2017 року.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 не працювала (не виконувала жодної роботи) з 23.08.2017р. по 31.08.2017р., а це 6 робочих днів, та те, що вона отримала зарплату в повному розмірі як за повний відпрацьований місяць серпень 2017 року роботи (як за повністю виконану місячну норму праці), хоча в ОСОБА_1 не виникало обовязку щодо такої виплати, то в цю виплату включено й компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 6 днів (24/(365- 11)=0,694915*77 відпрацьованих днів з 01.05.2017р. по 22.08.2017р. Зазначене кореспондується ОСОБА_4 соціальної політики України від 27.03.2013р. №321/13/84-13 «Щодо виплати компенсації за невикористану відпустку», та Порядку обчислення середньої заробітної плати, Затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100), а саме: 9600грн./88=109,09грн. оплата за один день для обрахунку виплати за щорічну відпустку, а це 109,09грн.*6 = 654,55грн.; 16 відпрацьованих днів * 145,46грн. (середньоденний заробіток) = 2327,27грн.; 3200-2327,27 = 872,73грн. зайво виплачена сума, яка сплачена в якості компенсації за невикористану щорічну відпустку. І відповідно з ОСОБА_3 проведений повний розрахунок. Будь-яка заборгованість перед нею відсутня. Крім того, ОСОБА_3 в день звільнення працювала, і повний розрахунок проведений з нею того ж дня 22.08.2017р. Після цього, вимог про проведення будь-яких виплат вона не предявляла.

Аналогічні пояснення ФОП ОСОБА_1 надавав перевіряючим інспекторам та заступнику начальника Управління Держпраці у Тернопільській області ОСОБА_5 та іншим членам комісії. Однак, останні протиправно ними не були взяті до уваги при кваліфікації порушення.

Щодо інкримінування порушення ст. 117 КЗпП України, то ОСОБА_1 і адвокат ОСОБА_2 зазначають, що заходи, встановлені в її заголовку визначаються як відповідальність. Отже, це - один з різновидів матеріальної відповідальності власника (підприємства) перед працівником. Законодавець формулює тільки окремі правила про матеріальну відповідальність власника (підприємства) перед працівниками, не забезпечуючи їх будь-якими загальними нормами (ст. 117, 237 , частина четверта ст. 235, 236 КЗпП). При цьому, для виплати середнього заробітку необхідна заборгованість перед колишнім працівником та його звернення про її виплату. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 зазначеного Кодексу. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 року у справі N 6-15цс13). Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значущі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі N 6-116цс15).

ОСОБА_3 не зверталася з вимогою ні про проведення повного розрахунку ст. 116 КЗпП України, ні про виплату середнього заробітку згідно ст. 117 КЗпП України. При цьому, за даними роботодавця, що підтверджено матеріалами справи, у нього відсутня будь-яка заборгованість перед ОСОБА_3, а відтак відсутні підстави для нарахування середнього заробітку.

Крім цього, на клопотання ОСОБА_6 і адвоката ОСОБА_2 в судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_7 надав покази, з яких вбачається, що працівник ОСОБА_3 працювала разом з ним в барі «Авіатор» і повідомила йому, що 22 серпня 2017 року вона хоче звільнятися, подала заяву ОСОБА_1 про її звільнення і отримала 22 серпня 2017 року всю заробітну плату. Із 23 серпня ОСОБА_3 на робочі місці вже не було.

Свідок ОСОБА_8 надала покази, з яких вбачається, що вона працювала разом із ОСОБА_3 в барі «Авіатор», яка 22 серпня 2017 року повідомила, що їде за кордон і звільняється з роботи, написала заяву на звільнення, отримала всю заробітну плату як за місяць Із 23 серпня ОСОБА_3 на роботі не було.

Свідок ОСОБА_3 надала покази, з яких встановлено, що вона заяву на звільнення із роботи подала директор 22.08.2017р., однак була підписана 31.08.2017р., так як ОСОБА_1 за неї вже були сплачені подати наперед, що 18.08.2017р.Із 23 серпня 2017 року на роботу не виходила і 26.08.2017р. виїхала за межі України. Розрахунок готівкою був проведений повністю 22.08.2017р. як за повний місяць роботи, у відомості розписала наперед 07.09.2017р. Розрахунок 07.09.2017р. фактично не проводився, а лише було про це відзначено у відомості. Вся сума, яка їй підлягала до виплати була виплачена 22.08.2017р. Будь-яких майнових претензій до ОСОБА_1 немає.

Частина 1 статті 41 КУпАП передбачає, що за порушення термінів виплати пенсії, стипендії, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі, а також за інші порушення вимог законодавство про працю посадові особи підприємств, установ і організації незалежно від форми власності та громадяни субєкти підприємницької діяльності притягуються до адміністративної відповідальності.

Згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженню всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

У відповідності до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Приймаючи до уваги встановленні обставини, суд прийшов до висновку, що інспектором не вірно кваліфіковані виявлені правопорушення по обставинах їх вчинення та їх ознаках, які віднесенні до ч. 1 ст. 41 КУпАП, як невиплата всіх сум, що належать працівникові при звільненні від підприємства, невиплата середнього заробітку на весь час затримки по день фактичного розрахунку, не виплата грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної відпустки, які вказані у протоколі про адміністративне правопорушення від 13.10.2017р. №19-16-60/249. Із даними висновками суду погодився ОСОБА_1 і адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні при дослідженні матеріалів справи щодо наявності складу адміністративного правопорушення та щодо обставин його вчинення.

За наслідком дослідження доказів, які подані до матеріалів справи Управлінням Держпраці та особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, судом встановлено, що в даному випадку в діях підприємця ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП, а саме із кваліфікацію порушення та його ознак інші порушення вимог законодавства про працю.

Роботодавцем ОСОБА_1 порушено ст. 30 Закону України «Про оплату праці», ст. 110 КЗпП України, тобто, не забезпечено достовірного бухгалтерського обліку виконуваної працівником роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці в установленому порядку за серпень 2017 рік, зокрема, не забезпечено розшифровку загальної суми заробітної плати за видами виплат за серпень 2017 року (на основну заробітну плату та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку) у розписці на виплати заробітної плати, недостовірний облік виконуваної працівником роботи, фактичної дати звільнення та дати отримання працівником повного розрахунку.

Зазначені порушення із вказаною кваліфікуючою ознакою відносяться до інших порушень вимог законодавства про працю, які поряд із встановленими обставинами, також становлять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП. А тому, ОСОБА_1 слід притягнути до адміністративної відповідальності, шляхом накладення адміністративного стягнення.

Згідно із ч. 2 ст. 33 Кодексу України про адміністративні правопорушення при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність.

Приписами статті 22 КУпАП передбачено, що при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Вивченням особи порушника встановлено, що ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність із 1993 року, раніше до адміністративної відповідальності не притягувався, частково визнав свою вину по обставинах правопорушення та щиросердечно розкаявся. Також, зважаючи на обставини, за яких було вчинено правопорушення, яким не було заподіяно істотної шкоди правам та охоронюваним законом інтересам третім особам, зокрема працівнику ОСОБА_3, про що нею було підтверджено, та малозначність вчиненого діяння, суд вважає за можливе звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 41 КУпАП, обмежившись щодо нього усним зауваженням.

Керуючись ст.ст. 22, 33, ч. 1 ст. 41, ст.ст. 245, 251, 252, 280, 283, 284, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 13.10.2017р. №19-16-60/249, звільнивши його від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення на підставі ст. 22 КУпАП, обмежившись щодо нього усним зауваженням.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Суддя Дзюбановський Ю.І.