Справа №574/492/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 33/788/276/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2017 року м. Суми

Суддя Апеляційного суду Сумської області Філонова Ю. О. , з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Буринського районного суду Сумської області від 23 червня 2017 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець м. Буринь, вул. Великозахватівська, 36, Сумської області,

притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 320 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з постанови судді, ОСОБА_3 притягнутий до адміністративної відповідальності за те, що 29 квітня 2017 року, близько 07.55 год. по вул. Свободи в м. Буринь, керував мопедом «Кімролд» з ознаками алкогольного спяніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота) та відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння, чим порушив п. 2.5 ПДР. України.

У поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить постанову судді скасувати та закрити провадження у справі за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 стверджує, що постанова суду є необґрунтованою та незаконною, оскільки суд однобічно та упереджено вирішив справу, не зясував всіх обставин, які мають суттєве значення для встановлення істини, знехтував конституційним принципом презумпції невинуватості.

Зокрема, ОСОБА_3 вказує, що після зупинки транспортного засобу, працівники поліції вирішивши, що він перебуває у стані алкогольного спяніння, запропонували подути в скручений аркуш паперу формату А-4, ніяких приладів призначених для виявлення ознак спяніння інспектори йому не надали та одразу ж попросили проїхати в лікарню для медичного огляду на стан спяніння. Апелянт зазначає, що фактично не відмовлявся від проведення медичного огляду, оскільки з ним перебувала малолітня сестра, та не маючи можливості її залишити, підписав протокол та поїхав додому, а інспектори не запропонувавши йому зателефонувати матері чи завезти її додому, скористались цією обставиною та кваліфікували його дії як відмову від відповідного огляду.

Також апелянт звертає увагу, що якщо він перебував в стані алкогольного спяніння, його мали б згідно ст.266 КУпАП відсторонити від керування транспортним засобом, чого зроблено не було.

Крім того, апелянт вказує, що судом було відхилено його клопотання про виклик інших свідка та інспектора, які були на місці події, при цьому, суд фактично поклав в основу постанови як доказ його вини лише відеозапис, знятий поліцейськими у вигідному для них ракурсі.

Таким чином, на думку ОСОБА_3, сама його принципова позиція і відмова від слідування до медичного закладу без ознак алкогольного спяніння, спровокована інспекторами поліції під впливом зовнішніх факторів, складу правопорушення не утворює.

Вислухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, який підтримав подану апеляційну скаргу і просив скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та перевіривши доводи поданої апеляційної скарги, вважаю, що вказана вище апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до положень ст. 280 КУпАП, посадова особа при розгляді справи зобов'язана з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують та обтяжують відповідальність, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3 суддя суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дотримався вказаних вимог закону та прийшов до правильного висновку про наявність в його діях порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху України, тобто складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Так, у судовому засіданні ОСОБА_3 частково визнаючи свою вину, надав пояснення, що напередодні ввечері випив близько 3 літрів пива та відмовився на пропозицію працівників поліції пройти огляд на стан спяніння, однак вказував, що відмовився не тому, що перебував у стані алкогольного спяніння, а лише через те, що з ним їхала малолітня сестра, яка злякалася та почала плакати.

Незважаючи на такі пояснення ОСОБА_3, його вина у вчиненні адміністративного правопорушення, за яке він притягається до адміністративної відповідальності, підтверджується дослідженими та належним чином перевіреними в ході судового розгляду доказами.

Зокрема, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії АП2 № 520190 від 29 квітня 2017 р., який, враховуючи положення ст. 251 КУпАП, є доказом, 29.04.2017 р. о 07.55 год., ОСОБА_4 по вул. Свободи в м. Буринь, керував мопедом Kimrold з ознаками алкогольного спяніння та від проходження огляду на визначення стану алкогольного спяніння в установленому законом порядку відмовився у присутності двох свідків (а.с.1). У графі «пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності», ОСОБА_3 власноручно зазначив, що напередодні о 22.00 год. випив 5 літрів пива, від проходження огляду на стан спяніння в присутності свідків відмовляється.

В графі про свідків правопорушення вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які у своїх письмових поясненнях, доданих до протоколу, ствердили факт відмови ОСОБА_4 від проходження огляду на стан алкогольного спяніння відповідно до встановленого законом порядку (а.с.2).

Крім того, свої письмові пояснення свідок ОСОБА_5 підтвердив і в судовому засіданні.

Обставини відмови ОСОБА_3 від проходження огляду на стан спяніння також підтверджуються проведеним працівниками поліції відеозаписом, який був детально досліджений в ході судового розгляду та на якому зафіксовано як ОСОБА_3 пропонувалося пройти огляд на стан спяніння як з використанням спеціальних технічних засобів так і в медичному закладі.

При цьому, суддею надано оцінку доводам ОСОБА_3 у ході судового розгляду щодо поважності причин відмови від проходження огляду, та обґрунтовано визнано їх такими, що не впливають на кваліфікацію його дій.

Згідно пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп'яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

За відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння, передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

Враховуючи наведені обставини, вважаю, що суддя місцевого суду, у відповідності до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, всебічно, повно і об'єктивно дослідив всі обставини справи і правильно дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Доводи апелянта, що працівники поліції пропонували йому лише подути в скручений аркуш паперу формату А-4 і ніяких приладів, призначених для виявлення ознак спяніння, інспектори йому не надали та одразу ж запросили проїхати в лікарню для медичного огляду на стан спяніння, не заслуговують на увагу, оскільки спростовані дослідженим в суді відеозаписом, який в розумінні в ст.251 КУпАП є належним і допустимим доказом та з якого вбачається, що ОСОБА_3 в присутності двох свідків пропонувалося пройти огляд на стан спяніння з використанням спеціальних технічних засобів або проїхати для проведення такого огляду в медичному закладі, на що останній в обох випадках надав свою відмову.

Та обставина, що ОСОБА_3 не бачив у інспектора спеціального приладу для визначення ознак спяніння, ще не свідчить про відсутність такого у працівників поліції на момент його зупинки, оскільки, як вказувалося вище, ОСОБА_3 одразу ж відмовився продути відповідний прилад.

Доводи апелянта, що він відмовився від проходження огляду на стан спяніння лише з причин перебування з ним малолітньої сестри, та не маючи можливості її залишити, підписав протокол та поїхав додому, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки огляд на стан спяніння міг бути проведеним на місці зупинки транспортного засобу, натомість, ОСОБА_3 вказав, що напередодні ввечері вжив близько 5 літрів пива та категорично відмовився від проведення огляду, а тому вважаю такі доводи апелянта лише способом уникнути відповідальності за скоєне.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо того, що у відповідності ст.266 КУпАП після встановлення факту алкогольного спяніння, його мали б відсторонити від керування транспортним засобом, жодним чином не можуть слугувати підставою для скасування постанови судді, оскільки він притягується до адміністративної відповідальності не за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, а саме за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння.

Отже, ОСОБА_3 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Що стосується тверджень апелянта про безпідставне відхилення суддею клопотання про виклик другого свідка та інспектора, які були на місці події, то вони аж ніяк не спростовують висновків судді, викладених у постанові, оскільки як вбачається з журналу судового засідання, який міститься в матеріалах справи на технічному носії інформації, суддя визнав таке клопотання ОСОБА_3 способом затягування розгляду справи, з чим погоджується й суд апеляційної інстанції.

При цьому, до такого висновку приходжу і з тих підстав, що заявляючи клопотання про виклик іншого свідка та інспектора поліції, які були на місці події, ОСОБА_3 взагалі не зазначив, що нового могли зазначені особи повідомити суду та які обставини вони повинні довести чи спростувати.

Натомість, матеріали справи про адміністративне правопорушення містять достатньо доказів на підтвердження вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, які, всупереч тверджень апелянта, з достатньою повнотою досліджені та перевірені в ході судового розгляду справи.

Також суддя правомірно поклав в основу постанови відеозапис, зроблений 29.04.2017 року поліцейськими, оскільки він, як зазначалося вище, в розумінні ст.251 КУпАП є належним та допустимим доказом, а та обставина, що на ньому не зафіксовано дитину (тобто малолітню сестру ОСОБА_3М.), як зазначає апелянт у своїй скарзі, не спростовує факту його відмови від проходження огляду на стан спяніння.

Будь - які інші доводи апелянта, сприймаються судом як спроба уникнути відповідальності, оскільки доказів, які б могли спростувати його причетність до правопорушення, за яке він притягається до адміністративної відповідальності, суду не надано.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 з приводу поверховості та упередженості розгляду справи, відсутності належних, достовірних та допустимих доказів його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а відтак і наявності складу даного правопорушення у його діях, вважаю непереконливими та такими, що спростовуються вищенаведеним.

За таких обставин вважаю, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_3 суддею суду першої інстанції в повному обсязі були дотримані положення ст.ст.245, 268, 279 і 280 КУпАП, постанова судді в частині доведеності його вини, всупереч тверджень апелянта, є законною і належним чином вмотивованою, тому апеляційна скарга особи, яка притягається до адміністративної відповідальності є необґрунтованою і підлягає залишенню без задоволення.

Разом з тим, як вбачається з довідки Т.в.о. начальника Буринського ВП ОСОБА_7 (а.с.3), що відповідно до компютерної бази даних «АРМОР», гр. ОСОБА_3 не має водійського посвідчення.

У ході апеляційного перегляду постанови судді від 23.06.2017 року, ОСОБА_3 також підтвердив, що не має водійського посвідчення.

Таким чином, на момент вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у ОСОБА_3 не було будь-яких документів, які б підтверджували його право керування транспортними засобами.

Санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачено відповідальність у виді накладення штрафу на водіїв у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху України, водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Враховуючи норми Правил дорожнього руху України, особа, яка керує транспортним засобом і не має посвідчення водія, не є водієм в розумінні п. 1.10 ПДР України.

Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від № 18 від 19.12.2008 р.) «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати тільки як основне адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених ч.3 ст.121, ч.4 ст. 122, ст.122-2, ч.3 ст.123, статтями 124 і 130 КУпАП.

Можливості накладати на винну особу таке стягнення як додаткове цей Кодекс не надає. Суди не вправі застосовувати його й тоді, коли винна особа вже позбавлена такого права або взагалі його не мала.

Таким чином, ОСОБА_3, керуючи мопедом без посвідчення водія, підлягає адміністративній відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння, однак відносно нього можливо застосувати лише адміністративне стягнення у виді штрафу.

З огляду на вищенаведене, постанову судді Буринського районного суду Сумської області від 23 червня 2017 року, в частині накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_3 слід змінити та виключити з її резолютивної частини вказівку про позбавлення його права керування транспортними засобами на строк один рік.

Керуючись ст.294 КУпАП України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову судді Буринського районного суду Сумської області від 23 червня 2017 року в частині накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_3 - змінити, виключивши вказівку на позбавлення його права керування транспортними засобами на строк один рік.

Вважати ОСОБА_3 притягнутим до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 гривень.

В іншій частині постанову судді залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіОСОБА_2.