Справа №587/359/17 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Степаненко О. А.
Номер провадження 33/788/152/17 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 173-2 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2017 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. ,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову судді Сумського районного суду Сумської області від 27 лютого 2017 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, -

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, оскільки в протоколі та постанові судді відсутні посилання на наявність обов'язкових елементів складу правопорушення, в матеріалах справи відсутні дані, які характеризують його особу, і суддя ці обставини не досліджував, протокол не спростовує його доводів про не вчинення ним правопорушення, його вина не доведена, в постанові не вказано коли саме він вперше притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, не зазначено про його повідомлення щодо розгляду справи та причини неявки в судове засідання, в матеріалах справи відсутні дані про його повторне притягнення до адміністративної відповідальності, не вмотивований вид призначеного стягнення. Крім того, просить поновити строк на подання апеляційної скарги, оскільки він не був належним чином повідомлений про дату та місце розгляду справи, а про існування постанови йому стало відомо лише 11.04.2017.

Постановою судді Сумського районного суду Сумської області від 27.02.2017 ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП і на нього було накладено адміністративне стягнення у виді сорока годин громадських робіт.

Крім того, постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 320 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді ОСОБА_3. 05.02.2017 близько 08-00 години за місцем мешкання по АДРЕСА_2 перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння вчинив сімейну сварку зі своєю дружиною, в ході якої ображав її нецензурною лайкою, чим завдав шкоди психологічному здоров'ю останньої.

Вислухавши особу, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, який підтримав свою апеляційну скаргу, просив скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, вважаю, що вказана вище апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а згідно ч.1 ст.268 цього Кодексу справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Як було встановлено під час апеляційного розгляду та як убачається з матеріалів справи протокол про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_3 надійшов до суду першої інстанції 16.02.2017, а його судовий розгляд відбувся в суді 27.02.2017 як у відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, так й інших осіб, які також мають право бути присутніми при розгляді справи, зокрема потерпілої.

В подальшому в порушення вимог ч.1 ст.277-2 КУпАП, згідно яких повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи, суддя суду першої інстанції не повідомив ОСОБА_3 в установленому вказаною процесуальною нормою порядку про час і місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, чим істотно порушив його права і законні інтереси.

Інші особи, які беруть участь у провадженні по справі про адміністративні правопорушення, повідомляються про день розгляду справи в той же строк (ч.2 ст.277-2 КУпАП).

Суддею суду першої інстанції не були також дотримані і положення п.п.2 і 3 ст.278 КУпАП, відповідно до яких суддя при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, крім іншого, такі питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення та чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду, що також потягло за собою порушення процесуальних норм КУпАП.

В матеріалах справи міститься копія листа суду від 16.02.2017 (а.с.11), згідно якої ОСОБА_3 був повідомлений про час та місце розгляду справи - 27.02.2017 о 09 год. 00 хв., але дані про отримання цього повідомлення ОСОБА_3 відсутні.

Як вказав ОСОБА_3 в апеляційному суді повістку про розгляд справи він не отримував і про те, що такий судовий розгляд його справи відбувся він дізнався лише 11.04.2017.

Недотримання суддею вказаних вище процесуальних норм потягло за собою порушення інших приписів процесуального закону, передбачених у ст.ст.268, 279 і 280 КУпАП, у зв'язку з чим судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню, оскільки були порушені загальні принципи судочинства такі як право особи на захист, доступ до правосуддя, змагальність та свободу в поданні нею суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При цьому, пропущений ОСОБА_3 строк подачі апеляційної скарги на постанову судді підлягає поновленню, оскільки він був пропущений з поважних (об'єктивних) причин, які не залежали від останнього.

За таких обставин, на думку апеляційного суду, суддею суду першої інстанції не був дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який також знайшов своє закріплення і формулювання у Рішенні Конституційного Суду України від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу). Формулюючи у своєму рішенні незаперечне право особи на судову присутність, Конституційний Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод об'єктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.

Таким чином, присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати в суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову по справі, є невід'ємним правом, а для суддів усіх інстанції - важливим елементом законного і справедливого правосуддя.

Аналогічною є і практика Європейського суду з прав людини (п.п.26 і 29 рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» № 7460/03), згідно якої «принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (див., інші рішення та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), [GC], no. 39594/98, п.72, ECHR 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy), рішення від 28.08.1991, серія A no. 208-B, п.33; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy), рішення від 12.10.1992, серія A no. 245-C, п.26; та «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), no. 54698/00, п.28, рішення від 08.06.2006). За наслідками розгляду цієї справи Суд дійшов висновку, «що у провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п.1 ст.6 Конвенції».

Враховуючи вказані вище фактичні обставини справи у взаємозв'язку з положеннями ч.1 ст.268 КУпАП, виходячи із основних (загальних) засад судочинства, закріплених в Конституції України, Законі України «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах, в тому числі і з принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, вважаю, що суддею суду першої інстанції були істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_3, а також проігноровані вимоги чинного процесуального законодавства України, яке застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, і міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, внаслідок чого судове рішення підлягає безумовному скасуванню через порушення суддею норм процесуального права, згідно яких особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право на захист, яке полягає у наданні їй можливості надати усні пояснення з приводу обставин правопорушення, право збирати і подавати суду докази, брати особисту участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, право на безпосередню участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується її прав та обов'язків, у порядку, передбаченому законом, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені законом.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в частині порушення його процесуальних прав через розгляд справи судом у його відсутність є обґрунтованими і заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України про адміністративні правопорушення та інших нормативно-правових актів, а постанову судді з цих підстав не можна вважати законною, обґрунтованою і належним чином вмотивованою.

Крім того, як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серія АА № 585831 від 05.02.2017 (а.с.1) ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП, а саме за те, що 05.02.2017 близько 08 год. 30 хв. за місцем мешкання АДРЕСА_3, знаходячись в п'яному вигляді, вчинив сімейну сварку зі своєю дружиною, в ході якої ображав її нецензурною лайкою, завдавши психологічної шкоди здоров'ю потерпілої.

Особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП в ході апеляційного розгляду справи категорично заперечив та пояснив, що дійсно між ним та його дружиною виникла сварка, оскільки його дружина не ночувала вдома. Будь-якого насильства відносно останньої не вчиняв. На момент приходу дільничного інспектора він відпочивав, а тому не вдавався до подробиць і не читав документів, які підписував.

Вказані обставини також підтверджуються письмовими власноручними поясненнями ОСОБА_3 в протоколі про адміністративне правопорушення, а також рапортом старшого інспектора-чергового Сумського районного відділу поліції (а.с.2).

Що стосується письмових пояснень ОСОБА_3 (а.с.6), потерпілої ОСОБА_4 (а.с.3-4, 5) та свідка ОСОБА_5 (а.с.7) про нібито винуватість ОСОБА_3 у вчиненні насильства в сім'ї за викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин, то вони не можуть бути узяті до уваги, оскільки вказані особи не підтвердили їх в судовому засіданні.

Зокрема, потерпіла ОСОБА_4, свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 неодноразово викликалися апеляційним судом, але в судове засідання не з'явилися та не повідомили про причини своєї неявки, а тому пояснення вказаних вище осіб не можна вважати достовірними доказами.

При цьому, слід виходити із сталої практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Еркапіч проти Хорватії» від 25.04.2013 (Erkapic v. Croatia) з приводу дотримання національними судами під час розгляду справ п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, згідно якої «за відсутності суттєвих підстав для протилежного, поняття справедливого судового розгляду вимагає надавати більшого значення свідченням, наданими у суді, порівняно з протоколами допитів осіб на попередньому слідстві, оскільки останні являють собою, передусім, процес збору стороною обвинувачення інформації на підтримку своєї позиції».

Таким чином, безпосередні показання особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції мають більше значення для визнання (чи невизнання) його винуватості у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, ніж його пояснення, викладені власноруч службовою особою національної поліції у відповідному в протоколі (а.с.6).

Крім того, якщо припустити вчинення ОСОБА_3 насильства в сім'ї, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, то вказані вище пояснення також не можуть бути узяті до уваги, оскільки вони відібрані від особи, яка знаходилася у такому фізичному і психічному стані, який не дозволяє повною мірою контролювати свої дії внаслідок сп'яніння.

Як вбачається з постанови суддя суду першої інстанції дещо інакше виклав обставини правопорушення, ніж вони були зазначені у протоколі, не вмотивував своє рішення, не навів докази вини особи, яку притягнув до адміністративної відповідальності, та не кваліфікував її дії за конкретною нормою матеріального права, чим істотно порушив норми процесуального права, зокрема встановлених у ст.ст.280 і 283 КУпАП, згідно яких постанова повинна містити, крім іншого: опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Не навівши жодних мотивів на підтвердження винуватості ОСОБА_3, обмежившись лише викладенням об'єктивної сторони правопорушення, суддя суду першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року та національним законодавством України.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§29-30).

Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження в справі про адміністративне правопорушення, керуючись законом, не вбачає будь-яких законних підстав для визнання ОСОБА_3 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП.

Однак, приймаючи рішення про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення суддя суду першої інстанції не надав належної правової оцінки вказаним вище обставинам, внаслідок чого необґрунтованість і невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв'язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів апеляційної скарги, оскільки процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а у випадках, коли положення адміністративного законодавства не регулюють або неоднозначно регулюють питання судового провадження, то застосовуються основні засади (принципи) судочинства України, передбачені у ст.129 Конституції України, розділі I Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 у вказаній вище частині заслуговують на увагу, є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а судове рішення - скасуванню також з цих підстав.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, приходжу до переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, за обставин, викладених у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було.

При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_3 дій, направлених на вчинення насильства в сім'ї, а саме умисне вчинення ним будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпіла має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров'ю потерпілої.

Відповідно до вимог ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Керуючись ст.294 КУпАП України, -

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_3 строк подачі апеляційної скарги на постанову судді Сумського районного суду Сумської області від 27 лютого 2017 року.

Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову судді Сумського районного суду Сумської області від 27 лютого 2017 року відносно ОСОБА_3 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіРунов В. Ю.