АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 квітня 2017 року м. Київ

Суддя Апеляційного суду м. Києва Васильєва М.А.,

за участю

особи, яка притягнута

до адміністративної відповідальності ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року, якою

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, стягнуто на користь держави судовий збір у сумі 275 грн. 60 коп.,

В С Т А Н О В И Л А:

Відповідно до постанови суду ОСОБА_1 визнаний винуватим в тому, що він 31 липня 2016 року о 04.50 год. керував автомобілем «Рено Трафік» державний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного сп'яніння: неприродна блідість обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан наркотичного сп'яніння у встановленому законом порядку відмовився у присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на оскарження постанови суду першої інстанції, скасувати постанову та прийняти нову, якою провадження у справі закрити у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Щодо поновлення строку на апеляційне оскарження постанови зазначає, що судову повістку про виклик в судове засідання не отримував, а копію постанови по справі після її проголошення не було вручено. Про її існування стало відомо тільки після письмового звернення до суду, а у зв'язку з тим, що судом першої інстанції оскаржувану постанову отримано 29 листопада 2016 року, вважає, що строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції грубо порушив право на справедливий судовий захист, принцип верховенства права, законності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом, не встановив дійсні обставини справи, належним чином не перевірив наявність доказів у справі, позбавивши його можливості захистити свої права в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та додатково долучені докази, вважаю, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, згідно з положеннями ст. 278 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, зокрема, питання чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Крім того, відповідно до ст.. 268 КУпАП, під час відсутності особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце й час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Разом з тим, вказані вимоги закону судом першої інстанції при розгляді даної справи не в повному обсязі дотримані.

Так, з протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що адреса проживання ОСОБА_1 зазначена: АДРЕСА_2

За цією ж адресою ОСОБА_1 судом направлені повістки про виклик до суду на 25 серпня 2016 року (ас. 7).

17 серпня 2016 року конверт з викликом ОСОБА_1 повернутий до суду у зв'язку з відсутністю назви організації (ас. 8-9).

За наявності таких обставин ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи.

Відповідно до вимог ст.. 285 КУпАП постанова суду оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

Однак, в матеріалах справи відсутні відомості про належне вручення або направлення копії постанови, яка оскаржується. Навпаки, в матеріалах справи наявний конверт, направлений ОСОБА_1 за попередньою адресою, який також повернутий до суду (ас. 12).

Як пояснив в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1, він не був повідомлений працівниками поліції про те, куди буде направлений матеріал щодо нього, а про наявність постанови суду він дізнався тільки на початку листопада 2016 року з повідомлення поліції про здачу водійського посвідчення.

16 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу йому копії постанови (ас. 19), яка листом від 21 листопада 2016 року відправлена за іншою адресою на ім'я ОСОБА_1 (ас. 20), та отриманий 28 листопада 2016 року за довіреністю іншою особою (ас. 21).

Доводи ОСОБА_1 про те, що він отримав копію постанови тільки 2 грудня 2016 року, матеріалами справи не спростовані.

8 грудня 2016 року поштовою кореспонденцією ОСОБА_1 направлено апеляційну скаргу до суду (ас. 22-38).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що строк на апеляційне оскарження постанови судді від 25 серпня 2016 року ОСОБА_1 пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

Що стосується доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вони є обґрунтованими, за таких обставин.

Згідно з вимогами ст.ст. 278, 280 КУпАП, суд першої інстанції при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення має вирішити питання про правильність складання протоколу та інших матеріалів справи, чи є необхідність у витребуванні додаткових матеріалів, а при розгляді справи зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Проте, як видно з матеріалів справи, судом першої інстанції ці вимоги закону виконані не були.

Як вбачається з матеріалів справи, щодо ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне правопорушення серії АП2 № 489003 від 31 липня 2016 року (ас. 1).

Однак, в порушення вимог ч. 2 ст.. 254 КУпАП копія протоколу ОСОБА_1 не вручена, а міститься в матеріалах справи (ас. 2).

Відповідно до положень ст. 256 КУпАП, в протоколі про адміністративне правопорушення повинно бути зазначено: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім'я по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу порушника; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення правопорушника; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка вчинила адміністративне правопорушення; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписаний також і цими особами.

У разі відмови особи, яка вчинила правопорушення, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка вчинила правопорушення, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, ці пояснення додаються до протоколу, а також може викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу порушникові роз'яснюються його права та обов'язки, передбачені статтею 268 КУпАП, про що робиться відмітка у протоколі.

Разом з тим, протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, на що суддя не звернув увагу під час розгляду справи та визнав ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (ас. 10), при тому, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 інкримінується вчинення правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП (ас. 1).

Також з протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що у ньому викладені суперечливі відомості: з одного боку зазначені свідки, з іншого боку, наявний запис про те, що свідків представлено не було, а також про те, що особа, щодо якої складено протокол, не ознайомлена з місцем, часом розгляду справи, а також їй не роз'яснені її права та обов'язки.

Крім того, за обставинами, викладеними в протоколі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 31 липня 2016 року о 04.50 год. керував автомобілем «Рено Трафік» державний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного сп'яніння: неприродна блідість обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан наркотичного сп'яніння у встановленому законом порядку відмовився у присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що він рано вранці із знайомими виїхав у Західну Україну у справах, а пізно вночі поверталися до дому. Рухаючись по трасі Київ-Чоп, помітив, що за ним рухається автомобіль поліції з проблисковими маячками. Він зупинився, та до нього підійшов патрульний, який повідомив, що у нього автомобілі не горить лампочка підсвічування номерів, попросили пред'явити документи. Коли він вийшов з автомобіля, то помітив, що всі ліхтарі працюють, на що він звернув увагу працівника поліції, та сказав, що, можливо, десь рухаючись по нерівній дорозі щось і відійшло, але все гаразд. Проте працівник поліції все ж таки наполягав на перевірці документів. Він (ОСОБА_1) документи поклав до бокового скла, щоб працівник поліції міг їх бачити. Після цього поведінка поліцейського змінилася, він грубо виразився словами «НЕ ВОПРОС», та пішов до патрульного авто. Через декілька секунд повернувся і почав мовчки щось писати. На запитання, чи може він (ОСОБА_1) їхати далі, патрульний відповів, що зараз випише постанову, а потім він зможе їхати далі. Ця ситуація його (ОСОБА_1) обурила, оскільки штрафувати не було за що, але патрульний сказав, що він чітко бачив, як лампа не горіла, і те, що вона зараз горить - випадковість. Після цього до них підійшов інший поліцейський, який представився лейтенантом ОСОБА_3В, у якого була в наявності нагрудна камера, яку працівник поліції в процесі розмови періодично вмикав і вимикав. ОСОБА_3 сказав, що ОСОБА_4 (перший поліцейський) його підлеглий. На це він (ОСОБА_1) перелічив порушення, які на його думку допустив ОСОБА_4, і повідомив, що документи, які складені в супереч законодавству і являються в свою чергу злочинними, він підписувати не буде. ОСОБА_3 намагався уникнути факту порушення ОСОБА_4 вимог законодавства, але потім визнав і сказав, що проведе бесіду з підлеглим та притягне його до відповідальності. Він (ОСОБА_1) відмовився підписувати постанову та викликав додатково чергову групу поліції за номером 102, але, ОСОБА_3, почувши це, оголосив підозру, що нібито він (ОСОБА_1) перебуває під впливом наркотичних речовин, після чого став вимагати їхати з ними в лікарню в м. Радомишь, і почав складати протокол. Він (ОСОБА_1) погодився та спитав, як звідти буде повертатися. Працівники поліції сказали, що це вже їх не стосується, після чого він (ОСОБА_1) сказав, що їде з боку м. Радомишля в м. Київ, і погоджується їхати в лікарню в м. Київ, оскільки до м. Радомишль від того місця, де його зупинили, була велика відстань. До них під'їхала ще група працівників поліції, але вона перебувала осторонь, до них не підходила, з ним ніхто з інших поліцейських не спілкувався. ОСОБА_3 намагався зупинити автомобілі, але водії відмовлялися бути свідками. Після цього хтось з поліцейських зупинив автомобіль з Закарпаття, водій та пасажир якого до нього (ОСОБА_1) не підходили, підписали якісь документи, які їм дали працівники поліції, після чого той автомобіль був відпущений. Копія протоколу йому надана не була, про те, де буде розглядатися матеріал, він повідомлений не був. Більш того, працівники поліції відмовилися взяти пояснення у людей, які перебували з ним в автомобілі. На його вимогу надати відеозапис, ОСОБА_3 сказав, що тільки після складання протоколу. В подальшому, ознайомившись з протоколом, він побачив, що ознаками наркотичного сп'яніння поліцейськими зазначена неприродна блідість обличчя, що не відповідало дійсності, оскільки він повернувся з моря і обличчя було засмаглим. В чому проявлялася його поведінка, що не відповідає обстановці, не зрозуміло. Крім того, після цих подій він звернувся зі скаргою до керівництва поліції на дії працівників поліції, де один з керівників повідомив, що буде проведене службове розслідування, проте відповіді до теперішнього часу він не отримав. Також на даний час рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року визнана незаконною та скасована постанова в справі про адміністративне правопорушення серії АР № 274012 від 31 липня 2016 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП. З огляду на викладене, вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП.

Опитані під час апеляційного розгляду свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що вони з групою «Бахрома» поверталися до дому з фестивалю. Їх було чоловік 6. За кермом перебував ОСОБА_1, ОСОБА_6 сидів біля водія на пасажирському сидінні, а ОСОБА_5 - позаду. Під ранок їх зупинили працівники поліції, що, нібито, відсутнє підсвічування номерного знаку. ОСОБА_1 вийшов з автомобілю, повернувся, сказавши, що все працює, потім сів в автомобіль, через скло на вимогу працівника поліції показав документи. Працівники поліції були обурені цим, почали морально давити на ОСОБА_1 Після цього працівник поліції почав говорити, що ОСОБА_1 в нетверезому стані, що блідий. Працівникам поліції не сподобалося, що ОСОБА_1 відстоював свою думку, говорив, що інспектор робить невірно. Вони не чули, щоб ОСОБА_1 пропонували поїхати до лікаря. Можливо це було, коли він виходив з автомобіля після зупинки. Працівники поліції зупиняли інші автомобілі, про щось спілкувалися з водіями, але потім автомобілі їхали. Потім працівником поліції був зупинений автомобіль, де водію та ще одному чоловікові працівники поліції говорили, що водій в нетверезому стані, відмовляється їхати до лікаря, щось дали підписати тим чоловікам, і ті чоловіки поїхали. До ОСОБА_1 ці чоловіки не підходили, і в їх присутності та присутності тих чоловіків працівники поліції ОСОБА_1 їхати до лікаря не пропонували.

В суді апеляційної інстанції працівник поліції ОСОБА_4 пояснив, що вони 31 липня 2016 року приблизно о 5 год. ранку рухалися на автомобілі в бік м. Києва. Побачили перед собою автомобіль, в якому не горіла лампа над номерним знаком. Зупинили цей автомобіль. Вийшов водій. Він йому представився, пояснив причину зупинки, та в нього (ОСОБА_4) виникла підозра, що водій у стані наркотичного сп'яніння, оскільки в нього було бліде обличчя, ознаки наркотичного сп'яніння. ОСОБА_1 були роз'яснені його права, запропоновано поїхати до лікаря-нарколога, але ОСОБА_1 відмовився. ОСОБА_1 пропонували проїхати до лікаря-нарколога як в м. Київ, так і в м. Коростишев. Також ОСОБА_1 відмовився від підпису протоколу, що можуть підтвердити свідки. Відеозапис не вівся, оскільки у нього (ОСОБА_4) була відсутня нагрудна камера. З відеокамерою був старший наряду ОСОБА_3, але застосовував камеру вже після складання протоколу.

Опитаний в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснив, що день точно не пам'ятає, приблизно о 4-5 ранку був зупинений автомобіль, за кермом якого знаходився ОСОБА_1 Між ОСОБА_1 та інспектором виник конфлікт, оскільки ОСОБА_1 відмовився передавати документи. ОСОБА_1 був блідий, вів себе неадекватно, поведінка не відповідала обстановці. Він (ОСОБА_3) намагався зупинити свідків, але люди поспішали і відмовлялися бути свідками. Потім був зупинений автомобіль, водій та пасажир якого були свідками того, що ОСОБА_1 пропонували проїхати до лікаря-нарколога і в м. Київ, і в Радомишль, але він відмовився.

Суд апеляційної інстанції протягом тривалого часу надсилав виклики до суду особам, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення як свідки, проте, всі конверти повернуті до суду з відміткою: за закінченням терміну зберігання.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до наступного.

Так, в суді апеляційної інстанції інспектор Любчик І.М. пояснив, що підставою для зупинки транспорту була несправність автомобіля, яким керував ОСОБА_1, а саме, не горіла лампочка над заднім номерним знаком, що зафіксовано на камеру та про що було винесено постанову.

Очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» є підставою для зупинення транспортного засобу.

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції заперечував зазначені обставини.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року визнана незаконною та скасована постанова в справі про адміністративне правопорушення серії АР № 274012 від 31 липня 2016 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Крім того, відповідно до п.п. 3, 4 Розділу 1 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров'я України від 9 листопада 2015 року за № 1452/735, ознаками наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є:

- наявність однієї чи декількох ознак стану алкогольного сп'яніння (крім запаху алкоголю з порожнини рота);

- звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло;

- сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови;

- почервоніння обличчя або неприродна блідість.

Ознаками алкогольного сп'яніння є:

- запах алкоголю з порожнини рота;

- порушення координації рухів;

- порушення мови;

- виражене тремтіння пальців рук;

- різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя;

- поведінка, що не відповідає обстановці.

Проте, жодна з ознак наркотичного сп'яніння не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

На запитання щодо ознак наркотичного сп'яніння, які були виявлені у ОСОБА_1, свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 послалися на блідість обличчя ОСОБА_1, на неадекватність та поведінку, яка не відповідала обстановці. Інші будь-які ознаки наркотичного сп'яніння зазначеними свідками вказані не були.

При уточнюючому запитанні, в чому проявлялась неадекватність ОСОБА_1 та поведінка, яка не відповідала обстановці, ОСОБА_3 пояснив, що ОСОБА_1 показав їм документи через скло автомобіля, вимагав роз'яснити йому права, посилаючись на статті інших законів, які не мали відношення до даного випадку.

Зазначені обставини, на думку судді, не можуть свідчити про поведінку, яка не відповідає обстановці.

Також ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надані фотокартки (ас. 60), якими спростовуються пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з приводу блідості обличчя ОСОБА_1

Крім того, з метою перевірки як пояснень свідків, так і ОСОБА_1 апеляційним судом була направлена вимога про надання відеозапису подій 31 липня 2017 року, проте, станом на 3 квітня 2017 року відповідь, як і відеозапис, до суду не надані.

Також, пунктами 6, 7 Розділу 1, Розділами П та Ш вищевказаної Інструкції передбачені порядок, процедура та особливості проведення огляду особи на стан сп'яніння, а також дії поліцейського в разі відмови особи від проходження такого огляду.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, зазначені вимоги поліцейськими не дотримані.

В матеріалах справи наявні пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які викладені на друкованому бланку шляхом внесення рукописного тексту працівником поліції, відповідно до яких в їх присутності водій відмовився від проходження медичного огляду у встановленому Законом порядку в лікаря-нарколога та за допомогою приладу «Драгер» для визначення стану сп'яніння (ас. 4).

Разом з тим зазначені в цих поясненнях обставини викликають сумнів і не відповідають обставинам, встановленим під час апеляційного розгляду, оскільки як підтвердили ОСОБА_4 та ОСОБА_3 огляд за допомогою приладу «Драгер» ОСОБА_1 не пропонувався.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - працівники поліції пояснили, що вони пропонували їхати ОСОБА_1 до лікаря-нарколога як в м. Київ, оскільки самі направлялися до місця дислокації, так і в лікарню Радомишля.

Однак, ОСОБА_1 заперечив зазначені обставини та пояснив, що він пропонував працівникам поліції їхати до лікаря в м. Київ, куди направлявся із знайомими, оскільки працівники поліції сказали про те, що вони повезуть його в Радомишль, і на якого питання, що в разі не підтвердження їх підозри, як він буде добиратися назад, йому відповіли, що це його проблеми.

Як вбачається з наявного у справі рапорту ОСОБА_4, який викладений рукописним текстом різним кольором кулькової ручки, без будь-яких застережень, ОСОБА_1 було запропоновано пройти медичний огляд в Радомишльському медичному закладі (ас. 3), і зазначені відомості спростовують вищевказані пояснення працівників поліції та частково підтверджують пояснення ОСОБА_1

Також звертає на себе увагу те, матеріали справи не містять будь-яких даних про відсторонення ОСОБА_1 у зв'язку з даними обставинами від керування транспортним засобом.

З огляду на викладене, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові суду, приходжу до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, постанова суду - скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 293, 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року, якою ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн. 00 коп. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, стягнуто на користь держави судовий збір у сумі 275 грн. 60 коп., - скасувати, провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП - закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

м. Києва М.А. Васильєва