А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

25.04.2017 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в особі судді Стана І.В., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав начальник відділу організації діяльності в сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Закарпатської області Дербак Ю. (далі - прокурор),

в с т а н о в и в :

постановою судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 лютого 2017 року провадження в справі щодо

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканки АДРЕСА_1, українки, гр. України, із середньою спеціальною освітою, одруженої, працюючої медсестрою Кленовецької амбулаторії, не судимої,

закрито в зв'язку з відсутністю в її діях події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення № 27 від 22.12.2016, ОСОБА_2, будучи відповідно до п. «а» ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», суб'єктом відповідальності за правопорушення, пов'язане з корупцією, як посадова особа публічного права, усупереч вимог ч. 1 ст. 28 цього Закону, як голова ДВК № 210281, діючи у власних інтересах, 03.11.2015 близько 15- години, у приміщенні клубу по вул. Корятовича, 52 в с. Кленовець Мукачівського району Закарпатської області, підписала постанову від 03.11.2015 «Про преміювання членів ДВК за активну участь у проведенні виборчого процесу, який відбувся 25.10.2015», внаслідок чого, бухгалтерією Мукачівської РВК їй було нараховано винагороду на суму 719,95 грн., однак, вона не повідомила в установленому законом порядку про наяність у неї реального конфлікту інтересів голову РВК ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що постанова судді є незаконною. Посилається на те, що висновок суду про відсутність у діях ОСОБА_2 складу передбаченого ст. 172-7 КУпАП адміністративного правопорушення є помилковим, оскільки, як установлено в ході судового розгляду справи, ОСОБА_2, усупереч вимог ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції», взагалі нікого не повідомляла про наявність у неї реального конфлікту інтересів, у тому числі й колективний орган, членом якого вона була. Окрім того, в апеляційній скарзі прокурор посилається на ст. 250 КУпАП та на листи Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо застосування норм КУпАП, як на правову підставу звернення з апеляційною скаргою в справі. Також вказує на те, що строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин, оскільки прокурор, який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, не подавав апеляційної скарги, а оскаржувана постанова надійшла до прокуратури Закарпатської області 27.02.2017. Просить поновити строк на апеляційне оскарження; постанову скасувати; прийняти нову, якою ОСОБА_2 визнати винною у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП адміністративного правопорушення й накласти на неї адміністративне стягнення у виді штрафу.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, проаналізувавши апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що така підлягає поверненню особі, яка її подала, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 250 КУпАП, при здійсненні нагляду за додержанням і правильним застосування законів при провадженні в справах про адміністративне правопорушення прокурор має право, у тому числі, оскаржувати постанову і рішення по скарзі в справі про адміністративне правопорушення.

Разом із цим, за змістом ч. 1 ст. 287 КУпАП (у редакції зі змінами від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ), постанова в справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена прокурором лише у випадках, передбачених частиною 5 ст. 7 цього Кодексу, якою передбачено, що прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення шляхом реалізації повноважень щодо нагляду за додержанням законів при застосуванні заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Положення ч. 1 ст. 287 та ч. 5 ст. 7 КУпАП кореспондуються з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якого однією з функцій прокуратури є нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян. Повноваження прокурора при здійсненні такого нагляду визначені ст. 26 даного Закону і спрямовані на захист прав і свобод особи, яка примусово тримається в будь-яких місцях згідно із судовим рішенням або рішенням адміністративного органу.

Втім, оскаржуваною постановою заходи примусового характеру, пов'язані з обмеженням особистої свободи громадян, не застосовувались.

Тобто, у даному випадку прокурор не наділений функцією нагляду у відповідності до ч. 5 ст. 7 КУпАП та не має законодавчо визначених повноважень на оскарження судового рішення згідно зі ст. 287 КУпАП та ч. 2 ст. 294 КУпАП.

Крім того, згідно з вимогами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року в справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, з вимогою, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого питання, порушує вимогу «якості закону». У разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Як убачається з апеляційної скарги прокурор порушує питання про погіршення становища ОСОБА_2.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП, визначено вичерпний перелік осіб, які наділені правом на апеляційне оскарження. Прокурор, як учасник провадження в справах про адміністративні правопорушення, виключений із зазначеного переліку суб'єктів апеляційного оскарження на підставі Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ, шляхом внесення змін у ч. 2 ст. 294 КУпАП, тобто позбавлений права оскаржувати рішення судів першої інстанції, постановлені за результатами розгляду справ про адміністративні правопорушення.

Ухвалою Конституційного Суду України від 08 грудня 2015 року за №49-у/2015 у справі №2-43/2015 встановлено неузгодженість положень ч. 5 ст. 7, ст. 250, ч. 1 ст. 287 та ч. 2 ст. 294 КУпАП щодо повноважень прокурора оскаржувати постанови суду в справах про адміністративне правопорушення. Відповідно до цієї ухвали усунення вказаних розбіжностей може бути вирішене лише в законодавчому порядку.

Ураховуючи вищенаведене, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 294 КУпАП, враховуючи, що апеляційну скаргу подано особою, яка не наділена правом апеляційного оскарження в даній справі, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати аналогію права та повернути апеляційну скаргу прокурору як особі, що її подала.

Керуючись ст. ст. 7, 250, 287, 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу, яку подав начальник відділу організації діяльності в сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Закарпатської області Дербак Ю. на постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 лютого 2017 року, якою провадження по справі щодо ОСОБА_2 закрито в зв'язку з відсутністю в її діях події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, - повернути начальнику відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Закарпатської області Дербаку Ю., як особі, яка її подала.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя І.В. Стан