Справа№464/5247/17
пр.№ 3/464/1812/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2017 року м.Львів

Суддя Сихівського районного суду м.Львова Рудаков І.П., розглянувши справу про адміністративне правопорушення відносно:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,

проживає за адресою м.Миколаїв, проспект Жовтневий,223,

не працює,

за ч.1 ст.130 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

03 серпня 2017 року на адресу Сихівського районного суду м.Львова надійшли матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП.

ОСОБА_1 26 липня 2017 року о 15 год. 40 хв. у м.Львові на вулиці Хуторівка, керував автомобілем НОМЕР_1, в стані алкогольного спяніння, чим порушив п.2.9 «а» ПДР України. Огляд на стан спяніння проводився у встановленому порядку.

Судовий розгляд справи призначений був на 19 серпня 2017 року, та неодноразово відкладався на 07 вересня 2017 року, 26 вересня 2017 року, 11 жовтня 2017 року.

До суду ОСОБА_1 не зявився, хоча належним чином повідомлявся про місце і час розгляду справи, однак такі були відкладені за клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, у звязку із чим суд приходить до наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд при цьому враховує, що Європейський суд у своїй практиці широко тлумачить дане питання, основним у якому є доступ до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

В той же час, Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Заборона зловживання правом знайшла своє закріплення у статті 17 Конвенції, згідно якої жодне з положень Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

18 серпня 2017 року на адресу суду ОСОБА_1 було направлено клопотання про відкладення судового розгляду справи, яке призначено на 19 серпня 2017 року, у звязку із перебування на стаціонарному лікуванні у Вітовській центральній районній лікарні з 17 серпня 217 року по 18 серпня 2017 року.

При цьому, 05 вересня 2017 року на адресу суду ОСОБА_1 направлено клопотання про відкладення судового розгляду, яке було відкладеного на 07 вересня 2017 року, у звязку із все ж перебуванням на амбулаторному лікуванні, що підтверджено довідкою Вітовської центральної районної лікарні від 05.09.2017.

Також, 25 вересня 2017 року на адресу суду ОСОБА_1 направлено клопотання про відкладення судового розгляду, яке судом відкладеного на 26 вересня 2017 року, у звязку із все ще перебуванням на амбулаторному лікуванні, що підтверджено довідкою Вітовської центральної районної лікарні; був на прийомі лікаря 25 вересня 2017 року.

Разом із тим, 10 жовтня 2017 року на адресу суду ОСОБА_1 направлено клопотання про відкладення судового розгляду, яке судом відкладеного на 11 жовтня 2017 року, у звязку із все ще перебуванням на амбулаторному лікуванні з 09 жовтня 2017 року, що підтверджено довідкою Вітовської центральної районної лікарні від 09.10.2017.

Враховуючи наведене вище, незважаючи на численні заяви ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у звязку із незадовільним станом здоровя, через що останній не міг зявитися до суду, враховуючи, що період лікування не був безперервним, що підтверджено довідками закладу охорони здоровя та з яких простежується, що ОСОБА_1 перебування на лікуванні саме у дні на які було призначено розгляду справи, а відтак суд приходить до переконання, про зловживання ОСОБА_1 своїм правом та про затягування розгляду справи з метою уникнення адміністративної відповідальності, а тому приходить до висновку про можливість розгляду справи у його відсутність.

11 жовтня 2017 року постановою суду у справі №464/5277/17 у клопотаннях ОСОБА_1 щодо направлення справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за підсудністю до іншого суду та щодо направлення справи про адміністративне правопорушення на проведення судово-технічної експертизи відмовлено.

Вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення стверджується належними і допустимими доказами у відповідності ст.251 КУпАП, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення від 26 липня 2017 року серія БР № 204477; результатом огляду на стан спяніння, проведений за допомогою технічного засобу Drager Alcotest 6820 ARJL - 0260 (тест №287), згідно з якого встановлено показник 1/89 ‰ етанолу в крові ОСОБА_1 (огляд проведено 26.07.2017 о 15.54 год.); визнавальними письмовими поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності « з порушенням згідний».

Таким чином, порушення ОСОБА_1 вимог п.2.9 «а» ПДР України є доведеним, його вірно кваліфіковано за ч.1 ст.130 КУпАП як керування транспортним засобом у стані алкогольного спяніння, а відтак він підлягає адміністративній відповідальності за вчинене.

При накладенні адміністративного стягнення, у відповідності до ст.33 КУпАП, враховую характер вчиненого та його суспільну небезпеку, грубе порушення правил дорожнього руху, вчинення такого умисно, адже, правопорушник, будучи іншою особою, тобто не водієм, адже такий посвідчення водія не отримував, керуючи транспортним засобом - джерелом підвищеної небезпеки в стані алкогольного спяніння, усвідомлював, що це заборонено законом та становить небезпеку для оточуючих, але умисно ігнорував цю заборону, особу правопорушника; ступінь його вини. З оглядну на наведене, вважаю, що на ОСОБА_1 необхідно накласти адміністративне стягнення в межах санкції статті, у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, що буде згідно з ст.23 КУпАП достатньою та необхідною мірою відповідальності.

Разом із тим, оскільки відносно правопорушника винесено постанову про накладення адміністративного стягнення, то у відповідності до ст.40-1 КУпАП, особою на яку накладено таке стягнення, сплачується судовий збір у розмірі встановленому Законом України «Про судовий збір» у сумі 320 грн. 00 коп.

Відповідно до ч.1 ст.130 КпАП України та керуючись ст.ст.23, 33, 283, 284 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накласти адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян , що становить 10 200 /десять тисяч двісті/ гривень з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 /один/ рік.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 320 грн. 00 коп. в дохід держави.

Реквізити для оплати штрафу: отримувач коштів ГУК у Львівській обл./м.Львів/21081300, р/р 0001, банк: ГУ ДКСУ у Львівській обл., , ЗКПО 21081300 (призначення платежу) МФО (код банку) 825014; (у порядку виконавчого провадження: стягувач - Головне управління державної казначейської служби України у Львівській області, адреса: 79005, м.Львів, вул.К.Левицького, 18, ).

Реквізити для оплати судового збору: отримувач коштів ГУК у м.Києві /м.Київ/22030106, р/р 0001, банк: ГУ Державної казначейської служби України у м.Києві, , дохід бюджету: 22030106, МФО (код банку), 820019; (у порядку виконавчого провадження: стягувач - Державна судова адміністрація України, адреса: 01601, м.Київ, вул.Липська, 18/5, ).

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом 10 днів з дня винесення до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя І.П.Рудаков