АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 33/796/571/2017 Постанова винесена суддею Римар Є.П.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва ОСОБА_1, з участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, розглянувши апеляційну скаргу

ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Києві, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1,

на постанову судді Оболонського районного суду м. Києва від 04 листопада

2016 року,

в с т а н о в и в:

Постановою судді Оболонського районного суду м. Києва від 04 листопада 2016 року ОСОБА_2 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у розмірі

10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 275 грн. 60 коп.

Як встановив суддя місцевого суду в постанові, ОСОБА_2 03 жовтня 2016 року, близько 05 год. 30 хв., рухаючись по вул. М. Тимошенка, 3 в м. Києві, керував транспортним засобом марки «Сузукі», державний номерний знак НОМЕР_1, з ознаками наркотичного сп'яніння: почервоніння очей, не реагування очей на світло. Від проходження огляду на стан наркотичного сп'яніння відмовився в установленому законом порядку в присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 ПДР України, тобто скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати постанову Оболонського районного суду м. Києва від 04 листопада 2016 року, а справу щодо нього закрити за відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Як вважає апелянт, висновок суду про те, що його вина у вчиненому правопорушенні доведена зібраними по справі доказами, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки суд, розглядаючи справу, значно відступив від принципів повноти та об'єктивності судового розгляду, не дав можливості йому надати пояснення по справі, заявити клопотання про допит свідків, тим самим фактично позбавив права на захист, водночас не дав належну оцінку доказам у справі, не врахував, що після складання протоколу він не був відсторонений від керування автомобілем і на своєму автомобілі поїхав додому відпочивати, що також доводить складання поліцейським протоколу без достатніх на те підстав.

Щодо фактичних обставин справи апелянт зазначає, що він цілу ніч, напередодні зупинки його автомобіля працівниками поліції, ремонтував свій автомобіль і виконував зварювальні роботи без захисних окулярів, а тому перебував у втомленому стані, що він і пояснив поліцейському, котрий безпідставно склав стосовно нього протокол, який він в свою чергу підписав, не читаючи.

При цьому апелянт посилається у скарзі на взаємовиключні обставини. Зазначає, що він дійсно відмовився пройти огляд на стан сп'яніння в медичному закладі, бо йому потрібно було вчасно бути на роботі, і без вагань погодився на запропонований працівниками поліції огляд за допомогою спеціального приладу «Драгер», який, за відсутністю зазначеного технічного засобу, не був здійснений. В той же час, посилаючись на порушення працівниками поліції п. 6 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17.12.2008 № 1103, стверджує, що огляд на стан сп'яніння на місці працівниками поліції не проводився та взагалі йому не пропонувався.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що відповідно до довідки Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» від 09.11.2016 № 370221, він на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, а тому відсутні підстави вважати, що 03 жовтня 2016 року він керував автомобілем у стані наркотичного сп'яніння.

Разом з апеляційною скаргою від ОСОБА_2 надійшло клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, дослідивши яке в сукупності з матеріалами справи про адміністративне правопорушення, вважаю, що строк на апеляційне оскарження постанови судді місцевого суду пропущений ОСОБА_2 з поважних причин, а тому він підлягає поновленню.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2, який підтримав апеляційні вимоги, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи про адміністративне правопорушення та додатково долучені до апеляційної скарги документи, допитавши свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4 та інспектора поліції ОСОБА_5, прихожу до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Статтею 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративні правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як убачається з матеріалів провадження та судового рішення, при розгляді даної справи суддя місцевого суду достатньо повно, об'єктивно та всебічно дослідив наявні у ній письмові матеріали, допитав ОСОБА_2 та дійшов правильного висновку про доведеність його винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КупАП, і такий висновок, всупереч тверджень апелянта, ґрунтується на наявних у провадженні доказах.

Так, ч. 1 ст. 130 КУпАП визначено декілька діянь, які утворюють об'єктивну сторону зазначеного правопорушення. Зокрема, адміністративна відповідальність за цією нормою закону передбачена за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За змістом п. 2.5 Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп'яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Винуватість ОСОБА_2 у порушенні п. 2.5 ПДР України, за обставин, викладених у постанові, всупереч доводів його апеляційної скарги, підтверджується наявними у справі доказами, а саме, даними, які містяться:

- впротоколі про адміністративне правопорушення серія АП2 № 487825 від 03 жовтня 2016 року, складеному уповноваженою на те особою з дотриманням вимог

ст. 256 КУпАП, в якому вказано, що 03 жовтня 2016 року о 05 год. 30 хв. в м. Києві по

вул. М. Тимошенко, 3 ОСОБА_2 керував транспортним засобом з ознаками наркотичного сп'яніння (почервоніння очей, зіниці очей не реагують на світло). Від проходження огляду на стан наркотичного сп'яніння в установленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків.

При цьому протокол був підписаний особою, яка його склала, двома свідками та безпосередньо ОСОБА_2, якому були роз'яснені права, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, проте зауважень або заперечень на цей протокол та дії працівників поліції він не вказав, а лише власноручно зазначив, що їхав з роботи додому та цілу ніч займався ремонтом автомобіля (а.с. 1);

- в письмових поясненнях свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які підтвердили фактичні обставини події, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, а саме відмову водія ОСОБА_2 03 жовтня 2016 року о 05 год.

45 хв. від проходження огляду на стан сп'яніння (а.с. 2);

- в рапорті інспектора патрульної поліції щодо обставин пригоди, в якому зазначено, що водій ОСОБА_2 на вимогу не пред'явив посвідчення водія, у зв'язку з чим відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 126 КУпАП, а також відмовився в присутності двох свідків від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп'яніння, отже щодо водія було складено протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с. 4);

- в поясненнях у судовому засіданні суду першої інстанції самого ОСОБА_2, який не заперечував того, що на пропозицію поліцейського пройти огляд у медичному закладі на стан наркотичного сп'яніння він відмовився, бо був втомлений, добу перебував за кермом і поспішав додому.

Таким чином, суддя місцевого суду правильно встановив фактичні обставини правопорушення та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Між тим, з метою перевірки доводів апеляційної скарги, не дивлячись на те, що в суді першої інстанції ОСОБА_2 клопотання про допит свідків не заявляв, безпосередньо в судовому засіданні суду апеляційної інстанції було допитано свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4, в присутності яких за матеріалами справи ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду на стан сп'яніння, а також інспектора поліції ОСОБА_5, яким складався протокол про адміністративне правопорушення.

З пояснень, наданих свідком ОСОБА_3, вбачається, що 03 жовтня 2016 року в його присутності водій ОСОБА_2 від проходження на пропозицію поліцейських огляду на стан наркотичного сп'яніння в медичному закладі відмовився, причини відмови не пояснював. Погодившись зі змістом протоколу, який надав йому працівник поліції, він підписав його, але не звернув увагу чи був присутній при відмові ОСОБА_2 від проходження медичного огляду другий свідок, оскільки поспішав у справах.

Як слідує з пояснень свідка ОСОБА_4, 03 жовтня 2016 року в його присутності та в присутності ще одного свідка ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду на стан сп'яніння, що і було зафіксовано в протоколі про адміністративне правопорушення, який вони підписали.

Інспектор поліції ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що 03 жовтня 2016 року було зупинено автомобіль марки «Сузукі» за дрібне правопорушення. Під час спілкування з водієм виникла підозра щодо його перебування в стані наркотичного сп'яніння, бо були відповідні ознаки, а саме зіниці очей не реагували на світло, почервоніння очей, а тому водію було запропоновано пройти медичний огляд на стан наркотичного сп'яніння в медичному закладі, на що той спочатку погодився. Далі водій ОСОБА_2, сівши до службового автомобіля і проїхавши незначну відстань, від проходження огляду на стан наркотичного сп'яніння відмовився, пояснивши це тим, що декілька днів назад вживав наркотичні засоби. Повернувшись на місце зупинки транспортного засобу, яким керував ОСОБА_2, з метою дотримання вимог законодавства, вони зупинили двох свідків, в присутності яких ще раз запропонували ОСОБА_2 пройти огляд на стан наркотичного сп'яніння в медичному закладі, від якого він в присутності свідків відмовився.

Показання свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 узгоджуються з письмовими доказами у справі та показаннями поліцейського ОСОБА_5, отже підстави не брати їх до уваги у суду відсутні. Крім того, наведені показання свідків спростовують твердження апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо недотримання поліцейськими процедури фіксування його відмови від проходження медичного огляду на стан сп'яніння і складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Доводи ж ОСОБА_2 про те, що він не відмовлявся від проходження огляду на стан сп'яніння на місці зупинки за допомогою спеціального технічного приладу «Драгер», а відмовився від проходження огляду на стан сп'яніння в медичному закладі, що доводить, на його думку, неправильність висновків суду щодо наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, не заслуговують на увагу, оскільки згідно з п. 12 Розділу 2 Інструкції Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.11.2015 за № 1413/27858, у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров'я, тобто спеціальні технічні засоби на місці не застосуються.

Що стосується посилань апелянта у скарзі на те, що поліцейським, у відповідності з ч. 1 ст. 265-1 КУпАП, не було відсторонено його від керування транспортним засобом, то вони будь-яким чином не спростовують висновок судді щодо його винуватості в порушенні п. 2.5 ПДР України. До того ж ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності не за керування транспортним засобом в стані наркотичного сп'яніння, а за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп'яніння.

Крім того, не спростовує жодним чином висновки судді місцевого суду про недотримання ОСОБА_2 03 жовтня 2016 року вимог п. 2.5 ПДР України і довідка Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» від 09.11.2016 № 370221, відповідно до якої ОСОБА_2 не перебуває за даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості судового рішення апелянтом не наведено.

Таким чином, апеляційним переглядом указаної справи не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, а висновки судді місцевого суду в постанові від 04 листопада 2016 року відповідають фактичним обставинам справи і не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Адміністративне стягнення на ОСОБА_2 накладено з дотриманням вимог

ст.ст. 33-35, ч. 1 ст. 130 КУпАП та в межах строків, передбачених ст. 38 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, вважаю, що постанова судді Оболонського районного суду м. Києва від 04 листопада 2016 року є законною та обґрунтованою, отже апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження постанови судді Оболонського районного суду м. Києва від 04 листопада 2016 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову судді Оболонського районного суду м. Києва від 04 листопада 2016 року, якою ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто в сумі 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду міста Києва О.П.Павленко