П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2017 року Черкаський районний суд Черкаської області в складі :

головуючої судді Смоляра О.А.

при секретарі Зарубі Н.М.

за участю прокурора Лисика М.А.

особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1

захисника ОСОБА_2

розглянувши матеріали справи відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, ідентифікаційний код: НОМЕР_1, адреса реєстрації та проживання: вул. Соборна(Свердлова),90 кв.20, м. Сміла,

у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.172-6 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з протоколами про адміністративне правопорушення №АА768626 від 17.05.2017 року та №АА768627 від 17.05.2017 року, ОСОБА_3В з 23 березня 2004 року обіймаючи посаду судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, будучи відповідно до підпункту «ґ» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», субєктом відповідальності за правопорушення, повязані з корупцією, в порушення вимог ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» несвоєчасно, без поважних причин, подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік оскільки граничний термін подачі був 30 .10.2016, а декларація фактично подана 02.11.2016 та за період, не охоплений раніше поданими деклараціями,оскільки граничний термін подачі був 04.10.2016, а декларація фактично подана 02.11.2016, чим вчинив адміністративне правопорушення, повязане з корупцією, передбачені ч. 1 ст.172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судовому засіданні ОСОБА_3, свою вину у вчиненні адміністративних правопорушень не визнав у повному обсязі, посилаючись на те, що з 22 по 28 вересня 2016 року включно він був за межами України, з 19 по 30 вересня 2016 року включно був у відпустці. Оскільки Постанова Верховної Ради України від 22 вересня 2016 № 1600/VII була опублікована лише у пятницю 30 вересня 2016 року по понеділок 3 жовтня 2016 року він не міг знати дати звільнення його з роботи чи відрахування зі складу суду. 1 жовтня 2016 року його було відраховано зі складу суду, з цієї дати він однозначно не був уповноважений на виконання функцій держави. 3 жовтня 2016 року його ознайомили з наказом про звільнення. В цей день він вже був у відставці відповідно до Постанови Верховної Ради України і не був у складі суддів Смілянського міськрайонного суду відповідно до наказу голови суду. З 1 жовтня 2016 року його електронний підпис судді був анульований, що позбавляло його технічної можливості подати електронну декларацію. До звільнення у відставку з незалежних від нього обставин він не міг задекларувати заробітну плату за 2016 рік, оскільки наперед не знав дати звільнення, відповідно, суми належних до виплати коштів. Крім того, він припинив виконувати функції держави 22 вересня 2016 року, а 1 жовтня 2016 року був відрахованний зі складу суду. Тому притягнення його до відповідальності за неподання 4 жовтня 2016 року декларації про доходи, визначеної абз.1 ч. 2 ст. 45 ЗУ «Про запобігання корупції», є незаконним. 3 жовтня 2016 року він не належав до осіб, які припиняють діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування. В цей день він вже був особою, що припинила таку діяльність, і повинен був відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 45 наведеного Закону до 1 квітня 2017 року подати декларацію за 2016 рік. Також вказав,що в протоколі маються посилання на розяснення НАЗК щодо застосування окремих положень ЗУ «Про запобігання корупції» стосовно заходів контролю,затверджені рішенням НАЗК від 11 серпня 2016 року №3 ,проте недотримання цієї вимоги НАЗК не є правопорушенням ,склад якого визначено ч.1ст. 172-6 КУпАП,оскільки абз.1 ч.2 ст.45 ЗУ «Про запобігання корупції» не визначає строку подачі декларації особами, які припиняють діяльність, повязану з виконанням функцій держави.

Крім того, ОСОБА_3В зауважив, що станом на 30 жовтня 2016 року в ст.3 ЗУ «Про запобігання корупції» в цій нормі закону, крім інших, субєктами декларування були «професійні судді», однак це поняття в законодавстві було змінено на «судді» лише 21.12.2016 року, тому він не може бути субєктом вчиненого правопорушення.

Незважаючи на те,він намагався подати декларації та отримав листа, скриншот якого долучив до пояснення, де вказано, що його декларація збережена та він відповідно вважав, що вчинив всі необхідні дії для їх подачі, а тому вважає, що в його діях відсутня субєктивна сторона правопорушення.

Прокурор вважав що протоколи про адміністративне правопорушення складено правомірно та просив притягнути ОСОБА_1, до відповідальності за ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Суд, вислухавши пояснення ОСОБА_1, думку прокурора, дослідивши матеріали адміністративної справи, приходе до наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю із за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

В судовому засіданні встановлено, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ч.1ст.172-6 КУпАП.

Цей факт підтверджує аналізом вимог законів.

Для кваліфікації діяння за ч.1 ст.172-6 КУпАП необхідним є встановлення несвоєчасності подання декларації, тобто подання поза строком,визначеним законом.

Диспозиція цієї норми за своїм змістом є бланкетною адміністративно-правовою нормою, тобто нормою, яка лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших норм. Так, примітка до ст. 172-6 КУпАП, вміщуючи вказівку на суб'єкт цього правопорушення, відсилає правозастосувача до норм спеціального антикорупційного закону, зокрема частин 1 і 2 ст. 45 Закону, в яких, крім іншого, передбачено певну деталізацію відповідних положень нормативно-правових актів, що наповнює норму ч. 1 ст. 172-6 КУпАП більш конкретним змістом для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації зазначеного діяння.

В ч. 1 ст. 45 Закону визначено кінцевий термін (часові межі), коли уповноважені на те особи зобов'язані подати декларацію, зокрема вміщено формулювання «щорічно до 1 квітня». Разом з тим у випадках, передбачених ч. 2 ст. 45 Закону, тобто в разі припинення здійснення діяльності, цей термін не визначено взагалі. Відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання.

В своєму рішенні «Щокін проти України»(Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року Європейський суд з прав людини зазначив, що в разі, коли норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів допускають неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків людини або контролюючих органів, рішення приймається на користь людини.

Закон України від 02 червня 2016 року № 14021402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» розрізняє терміни «звільнення» (статті 112 118) та «припинення» (статті 119 125), а отже, розмежовує їх, передбачаючи різні підстави для настання таких юридичних фактів. Наведені положення цього Закону повністю кореспондують зі ст. 126 Конституції України, яка також розмежовує ці поняття. Аналогічний підхід використано законодавцем щодо припинення повноважень судді Конституційного Суду України та його звільнення (ст. 149-1 Конституції України).

Так, у ч. 7 ст. 126 Конституції України, ст. 119 Закону № 1402 зазначено, що повноваження судді припиняються виключно в разі: 1) досягнення суддею шістдесяти п'яти років; 2) припинення громадянства України або набуття суддею громадянства іншої держави; 3) набрання законної сили рішенням суду про визнання судді безвісно відсутнім або оголошення померлим, визнання недієздатним або обмежено дієздатним; 4) смерті судді; 5) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді за вчинення ним злочину. Цей перелік є вичерпним. Слід зазначити, що саме такий підхід використала Рада суддів України, приймаючи рішення від 15 вересня 2016 року № 54 «Щодо питання припинення повноважень суддів з визначених Законом № 1402-VIII підстав».

Крім того, слід зауважити, що виключною підставою для припинення трудових відносин судді з відповідним судом, згідно зі ст. 125 Закону № 1402 є саме припинення повноважень судді (статті 119, 125). Звільнення ж судді з підстав, визначених ч. 6 ст. 126 Конституції України, ст. 112 Закону № 1402, не є підставою для припинення трудових відносин в аспекті зазначених вище норм та спеціального закону.

За таких обставин, беручи до уваги положення ст. 7 КУпАП, згідно з якою «застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом», тобто яка передбачає чітке виконання передбачених законом норм, а отже, забороняє притягнення особи до адміністративної відповідальності за аналогією, і унеможливлює застосування по аналогії норм, що закріплюють склад правопорушень, з огляду на проведений вище аналіз, суддя приходить до висновку, що суддя Компанієць О.В., який звільнений з підстав, визначених ч. 6 ст. 126 Конституції України, не може бути суб'єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Аналогічна правова позиція висловлена також у інформаційному листі Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

У п.1 ст.11 Загальної декларації прав людини, п.2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, у п.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, у принципі 36 Зводу принципів захисту всіх осіб, у ст. 62 Конституції України закріплено одне з найважливіших положень демократичної, правової держави презумпцію невинуватості, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути притягнута до відповідальності, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобовязаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення; обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Альне де Рібермон проти Франції», Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

З аналізу цих правових норм видно, що ОСОБА_3 не є субєктом правопорушень, передбачених ч.1 ст.172-6 КУпАП, а отже в його діях відсутній склад цих правопорушень; на нього поширюється принцип презумпції невинуватості.

За таких підстав справа підлягає закриттю.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-6 КУпАП- закрити.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня винесення постанови.

Суддя: ОСОБА_4