АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 33/796/1926/2016 Суддя у першій інстанції: Новак А.В.
Категорія: ст.130 КУпАП Головуючий у апеляційній інстанції: Фрич Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2017 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва Фрич Т.В., за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, його захисника ОСОБА_4, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову судді Голосіївського районного суду міста Києва від 29 червня 2017 року щодо

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2,

за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и л а:

Постановою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 29 червня 2017 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАп закрито у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП.

Згідно постанови, 24.03.2017 року в м. Києві на пр. Глушкова, 69, водій ОСОБА_3 керував автомобілем «Фольксваген», д.н.з НОМЕР_1, з ознаками наркотичного сп'яніння, а саме: порушення мови, координації рухів, зіниці очей не реагують на світло, огляд на стан сп'яніння проводився у встановленому законом порядку у лікаря-нарколога, чим порушив вимоги п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та уточнену апеляційну скаргу в яких просить постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 29.06.2017 року про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_3 у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, - скасувати та прийняти нову постанову, якою провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

На обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги вказує, що рішення по справі є необґрунтоване, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не повно досліджено обставини справи, що потягло не правильне застосуванням норм процесуального та матеріального права.

Також апелянт зазначає, що відомості про особу, відносно якої складався протокол про адміністративне правопорушення, було отримано з наданого цією особою посвідчення водія, серія НОМЕР_3 виданого на його ім'я.

Під час судового розгляду справи про адміністративне правопорушення, ним неодноразово повідомлялось, що такі відомості є неправдивими, а факт пред'явлення посвідчення водія НОМЕР_2 є подією вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Вищевказане посвідчення водія ним було втрачено, про що повідомлено 28.07.2015 року відповідні органи у встановленому законом порядку та замість нього отримано нове.

Тобто факт пред'явлення відповідного документу, який на момент такого пред'явлення був недійсним, залишено судом першої інстанції поза увагою.

Крім того, апелянт зазначає, що на час та дату скоєння даного адміністративного правопорушення з 21 год. 00 хв. 23 березня 2017 року до 07 год. 00 хв. 24 березня 2017 року перебував у своєї знайомої ОСОБА_6 на квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Також апелянт зазначає, що інспектор УПП ОСОБА_7, не перевірила та не переконалась в тому, що на момент пред'явлення посвідчення воно було недійсним, також це судом було залишено поза увагою.

Крім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги його твердження, що підпис в протоколі виконаний не ним, що може бути підтверджено при співставленні його підпису в паспорті та підпису в протоколі особи, що притягається до адміністративної відповідальності.

Крім того, апелянт зазначає, що сам протокол про адміністративне правопорушення за своїм змістом не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_3, його захисника які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, пояснення свідка ОСОБА_6,витребувавши додаткові докази, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи на обґрунтування апеляційної скарги вважаю, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності з ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

В розумінні ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративні правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення даної справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення та з оскаржуваної постанови, судом першої інстанції під час розгляду протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3. дані вимоги закону належним чином не дотриманні, а тому висновок судді про порушення водієм ОСОБА_3 п. 2.9 «а» ПДР України не відповідає фактичним обставинам справи.

Так, під час розгляду справи суд першої інстанції, визнаючи винним ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, послався на протокол про адміністративне правопорушення, акт, висновок, та пояснення інспектора УПП в м. Києві лейтенанта поліції ОСОБА_7, та не дав обґрунтування тому, що ОСОБА_3 втратив посвідчення водія ще в липні 2015 року, про що останній зазначив в суді першої інстанції, та не встановив у інспектора ОСОБА_7 як остання на підставі втраченого посвідчення водія встановлювала особу правопорушника, що ставить під сумнів, пояснення інспектора ОСОБА_7 за своєю суттю.

Відповідно до вимог ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно вимог ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» (Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgment of 2 September 1998. Reports. 1998 VI), представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу. Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку та на підставі законно добутих доказів.

Враховуючи викладене, вважаю, що в справі про адміністративне правопорушення підлягає застосуванню положення ст.62 Конституції України про те, що винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Так під час апеляційного розгляду ОСОБА_3. пояснив, що на час та дату скоєння даного адміністративного правопорушення з 21 год. 00 хв. 23 березня 2017 року до 07 год. 00 хв. 24 березня 2017 року перебував у своєї знайомої ОСОБА_6, за адресою: АДРЕСА_1, та ніяк не міг за тих обставин, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення від 24.03.2017 року складеного 02 год. 40 хв., керувати автомобілем «Фольксваген», д.н.з НОМЕР_124.03.2017 року в м. Києві на пр. Глушкова, 69, так як був в іншому місті.

Вказані пояснення ОСОБА_3 підтверджуються, поясненнями ОСОБА_6, яка пояснила, що з 21 год. 00 хв. 23 березня 2017 року по 07 год. 00 хв. 24 березня 2017 року ОСОБА_3 постійно знаходився у неї дома за місцем її проживання, та фізично не міг ніяким чином управляти транспортним засобом в м. Києві.

Також на перевірку тверджень апелянта, стосовно того, що ним було втрачено посвідчення водія та подано заяву до відповідного органу, Апеляційним судом м. Києва направлено запит до відділу ДАІ по обслуговуванню м. Біла Церква. При УДАІ ГУМВС України в Київській області, на який надано відповідь, від 13.09.2017 року № 17521/109/1001/04-17, про те, згідно інформаційно-пошукових даних Білоцерківського ВП посвідчення водія ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, серія НОМЕР_3 видане 16.07.2009 знаходиться в статусі «загублений». Дані зміни внесено 05.08.2015 року.

Крім того, є слушними доводи апелянта про те, що його підпис у паспорті та той, що зазначений у протоколі про адміністративне правопорушення, при співставленні яких убачається, що вони суттєво різняться, на що суд першої інстанції також не звернув увагу.

Автомобіль «Фольксваген», д.н.з НОМЕР_1, яким начебто керував ОСОБА_3 належить гр. ОСОБА_8 Апеляційним судом вживались заходи для виклику даного громадянина та його сина ОСОБА_9, який зі слів ОСОБА_3 керує вказаним автомобілем до суду апеляційної інстанції. Однак вказані особи не з"явились. Будь яких заходів примусу для забезпечення їх явки до суду в якості свідків законом не передбачено.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів суд, як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 суд першої інстанції не дотримався вимог ст.245, 252, 280, 283 КУпАП про всебічне, повне та об'єктивне дослідження обставин вчиненого адміністративного правопорушення, а його висновок про порушення водієм п. 2.9 «а» ПДР України не відповідає фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим постанова Голосіївського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 закриттю, у зв'язку з відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП України, суддя,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3. - задовольнити.

Постанову судді Голосіївського районного суду міста Києва від 29 червня 2017 року, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, - скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст. 130 КУпАП - закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду міста Києва Т.В.Фрич