Справа № 353/364/17
Провадження № 33/779/274/2017
Категорія ч. 1 ст. 130 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Лущак Н. І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1,

розглянувши апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_2 на постанову судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 01 червня 2017 року, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, працюючого у Вищій кваліфікаційній комісії суддів України,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік та стягнуто судовий збір,

ВСТАНОВИВ :

Оскарженою постановою судді встановлено, що 30 квітня 2017 року близько 22 год. 10 хв. по вул. Винниченка в м. Тлумач, ОСОБА_2 керував автомобілем НОМЕР_1 в стані алкогольного спяніння. Огляд на стан спяніння проводився за допомогою DRAGER ALCOTEST 6820, тобто своїми діями порушив п. 2.9 а) Правил дорожнього руху України, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В поданій на вказане рішення судді апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити її, наклавши на нього більш мяке адміністративне стягнення, ніж передбачено ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме обмежитись штрафом в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без позбавлення права керування транспортними засобами.

Звертає увагу, що в своїх письмових поясненнях він зазначав причини вимушеної поїздки, благав звернути увагу на те, що автомобіль є невід'ємною частиною його сімейного життя. Вказує, що суд першої інстанції жодних висновків щодо його пояснень взагалі не надав. Вважає, що кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і має одержати відповідь суду. Посилається на зміст ст. 33 КУпАП. Зазначає, що обставин, які обтяжують відповідальність його як порушника, суд першої інстанції не вбачав. Обставинами, що пом'якшують відповідальність за скоєне адміністративне правопорушення, суд визнав лише щире розкаяння. На його думку, безпідставно судом першої інстанції не враховано таку обставину, що пом'якшує відповідальність, як збіг тяжких сімейних обставин. Зокрема, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обставиною вимушеної поїздки був розлад кишківника його сина, що супроводжувалось сильним плачем через спазми животика. Вказує, що судом проігноровано і те, що в його сім'ї лише тільки він має право і володіє достатніми навичками керування автомобілем, живуть вони за містом. Стверджує, що у звязку з станом його дитини змушений був сісти за кермо автомобіля наперекір тому, що, коли вживаєш алкогольні напої, сідати за кермо неприпустимо. Звертає увагу на зміст ст. ст. 1, 8, 129 Конституції України. Зазначає, що виходячи зі змісту ч. 1 ст. 33 КУпАП, суд мав би накласти на правопорушника адміністративне стягнення виключно у вигляді та в розмірі, які передбачені санкцією відповідної статті КУпАП. Однак, звертається до слів судді Верховного суду США Стівена Брайера, написаних у його окремій думці та Арістотеля. Вказує, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), надаючи автономного значення поняттям, які застосовуються в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), часто розцінює справи про адміністративні правопорушення саме як «кримінальні» в розумінні норм Конвенції. Звертає увагу, що за вчинення деяких адміністративних правопорушень передбачено набагато суворіші стягнення, ніж встановлені КК України покарання за скоєння нетяжких злочинів. При цьому, КК України містить положення, викладені в ст. 69 КК України. На його думку, це вказує на невідповідність Конституції України положень ч. 1 ст. 33 КУпАП України в частині неможливості накладення більш м'якою адміністративного стягнення, ніж передбачено законом, оскільки особи, які притягуються до адміністративної відповідальності, знаходяться явно в невигідній правовій ситуації в порівнянні з тими, хто вчинив більш тяжке правопорушення - злочин. Звертає увагу на зміст рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року у справі про призначення судом більш м'якого покарання. Відзначає, що в даному випадку має місце ситуація, яка цілком аналогічна тій, що була розглянута у вказаній справі. У зв'язку з цим, суд має виходити з того, що відповідно до положень ст. 8 Основного Закону Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй, норми Конституції України є нормами прямої дії.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, з наведенням відповідних причин.

Перевіривши матеріали справи, мотиви і доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не заперечує факту вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не наводить жодних доводів, які б свідчили про те, що ним не було допущено порушення п. 2.9 а) Правил дорожнього руху України. Апелянт фактично оскаржує постанову судді в частині призначеного покарання, зокрема, просить обмежитись штрафом без позбавлення права керування транспортними засобами, тому перевіряю оскаржувану постанову судді в цій частині.

Так, згідно з ч. 1 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення, відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, крім іншого, є своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Стаття 23 КУпАП визначає, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

А згідно з ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність.

При цьому, щодо наведених обставин, то такі враховуються, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху відповідно до ч. 2 ст. 33 КУпАП.

Об'єктом правопорушень, передбачених статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, і є саме суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Вважаю, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення та винесенні постанови суддя суду першої інстанції в частині призначення покарання ОСОБА_2, дотримався вказаних вимог закону.

Призначене покарання є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин справи про адміністративне правопорушення у їх сукупності, відповідає характеру вчиненого правопорушення, особі порушника, ступеню його вини, є необхідним та достатнім для виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, і запобігання вчиненню нею нових правопорушень. При призначенні покарання суддя суду першої інстанції звернув увагу на обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність.

Так, як вбачається зі змісту постанови судді, до обставин, що пом'якшують відповідальність ОСОБА_2 за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд відніс визнання вини, щире каяття. Обставин, що обтяжують відповідальність ОСОБА_2 за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, суд не встановив.

Суддя суду першої інстанції дійшовши висновку, що його вина у вчиненому правопорушенні доведена повністю, а тому із врахуванням особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, характеру вчиненого правопорушення, ступеня його вини та інших обставин, передбачених ст. 33 КУпАП, вважав, що до нього необхідно застосувати адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП не передбачено альтернативних видів покарання як адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

В той час, відповідно до ст. 30 КУпАП позбавлення наданого даному громадянинові права керування транспортними засобами застосовується на строк до трьох років за грубе або повторне порушення порядку користування цим правом або на строк до десяти років за систематичне порушення порядку користування цим правом.

Суди не вправі застосовувати його тоді, коли винна особа вже позбавлена такого права або взагалі його не мала.

ОСОБА_2 умисно скоїв порушення вимог пункту 2.9 а) Правил дорожнього руху України, даний факт не спростований і його апелянт не заперечує.

Відповідно до п. 2.14 е) Розділу 2, що визначає обовязки та права водіїв механічних транспортних засобів, Правил дорожнього руху України водій має право відступати від вимог законодавства в умовах дії непереборної сили або коли іншими засобами неможливо запобігти власній загибелі чи каліцтву громадян.

Вважаю, що обставини скоєного адміністративного правопорушення не свідчать про можливість у даному випадку відступити від таких вимог Правил дорожнього руху України.

Адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, має підвищену суспільну небезпеку, адже створювало загрозу життю, здоров'ю та майну самого порушника, членам його сім`ї та інших осіб, оточуючим об'єктам державного та колективного майна, природі.

Зважаючи на характер даного правопорушення, таке є грубим, тому санкцією статті, що передбачає відповідальність у разі його вчинення, й не визначено можливості призначати покарання без позбавлення права керування транспортними засобами.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, доходжу висновку про те, що апелянтом не наведені виняткові обставини, за яких було скоєно таке правопорушення, та наявність яких істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого адміністративного правопорушення, сукупність яких поза всяким розумним сумнівом свідчила б про те, що до нього доцільно не застосувати адміністративне стягнення.

Аналізуючи положення ч. 3 ст. 30 КУпАП та матеріали справи, також приходжу до висновку, що ОСОБА_2 не є особою, до якої позбавлення права керування засобами транспорту не може застосовуватись.

В письмових поясненнях ОСОБА_2 посилається на те, що діяв в стані крайньої необхідності.

Стаття 17 передбачає, що особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка не могла розуміти та контролювати свої дії, не підлягає адміністративній відповідальності.

Стаття 18 КУпАП визначено, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Наведені апелянтом обставини, що супроводжували правопорушення, та вжиття ним заходів з метою запобігання негативних наслідків для його дитини, зважаючи на характер вчиненого правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП та ступінь вини ОСОБА_2 не свідчать про те, що правопорушення вчинене в стані крайньої необхідності, тобто про вимушене грубе порушення ним Правил дорожнього руху України.

Крім того, у протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 не погоджувався лише з причиною зупинки, жодних пояснень щодо обставин, які зумовили його порушити Правила дорожнього руху України не зазначає.

Так, ОСОБА_2 стверджує, що причиною скоєння адміністративного правопорушення став стан здоровя його дитини, а його дії були спрямовані на те, щоб терміново надати їй медичну допомогу.

Фактично, ОСОБА_3 вважає себе таким, що діяв в стані крайньої необхідності.

Вважаю вказане твердження апелянта таким, що не знайшло свого підтвердження, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили як про стан здоров'я його дитини, так і про подальше звернення до закладу охорони здоров'я за наданням кваліфікованої медичної допомоги.

Також, апелянт не наводить переконливих доводів про те, що в цій обстановці іншим чином, ніж шляхом вчинення адміністративного правопорушення, він діяти не міг.

Крім того, екстрена (невідкладна) медична допомога на території України поза межами лікувально-профілактичних закладів надається цілодобово дорослому і дитячому населенню бригадами швидкої медичної допомоги. Виклик бригади здійснюється з будь-якого телефону набором номера виклику екстрених служб.

Обставин, які б вказували на те, що ОСОБА_2 був позбавлений права чи можливості викликати бригаду швидкої медичної допомоги, відсутні.

У разі, коли особа діє в стані крайньої необхідності зазвичай заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена.

Відомості щодо відверненої шкоди, яка б могла бути заподіяна здоров'ю дитини, у разі невжиття ним таких дій, відсутні. В той час, його дії мали підвищену суспільну небезпеку, адже наслідки таких правопорушень виражаються у формі аварій, інших нещасних випадків, що спричинюють шкідливі наслідки для здоров'я і майна людей, навколишнього природного середовища або викликають загрозу для них, що є загальновідомим фактом та не потребує додаткового доведення.

Вважаю безпідставним посилання апелянта на те, що суд не навів у повному обсязі обставин, які помякшують покарання, зокрема, до таких не відніс вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, оскільки переконливих підстав дійти таких висновків не було.

Те, що в його сім'ї лише тільки він має право і володіє достатніми навичками керування автомобілем, живуть вони за містом, не є самі по собі тими підставами не призначати покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Оцінюючи наведене вище, вважаю, що у суду першої інстанції були законні підстави до накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, яке відповідає принципам законності та справедливості.

Апелянт наголошує, що в повній мірі визнає провину, щиро кається у вчиненому. Між тим, характеристикою щирого каяття, крім іншого, є також готовність нести адміністративну відповідальність, яка і полягає в передбаченому законом обмеженні прав винної особи.

Ефективність покарання залежить не лише, і не в першу чергу від суворості санкції норми, а й від спроможності не допустити безкарності адміністративних правопорушень.

Посилання ОСОБА_2 на окрему думку судді Верховного суду США Стівена Брайера є безпідставним, оскільки це не джерелом права в Україні.

Основною рисою права в Україні, в тому числі і про адміністративні правопорушення, є те, що його норми встановлюються лише Верховною Радою України. Вони повинні відповідати Конституції України та положенням, що містяться в чинних міжнародних договорах, згоду на обов'язковість яких для України надано Верховною Радою України.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо посилення відповідальності за керування транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 07 липня 2016 внесено зміни до ст. 130 КУпАП, і з 01 серпня 2016 року посилено адміністративну відповідальність за перебування водіїв у стані алкогольного сп'яніння.

Ці зміни були спрямовані на попередження порушень водіями Правил дорожнього руху України шляхом суттєвого посилення адміністративної відповідальності за такі порушення.

Так, згідно з ч. 3 ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

А відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Посилання апелянта на зміст рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року у справі про призначення судом більш м'якого покарання не є слушним, оскільки таке стосується виключно кримінальної відповідальності та призначення покарання за злочини у відповідності до Кримінального кодексу України.

Посилання те, що покарання, визначене санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, є надто суворим та не відповідає характеру вчиненого ним адміністративного правопорушення як на підставу для незастосування щодо нього стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами є таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

З огляду на наведене, не вважаю ОСОБА_2 особою, яка не підлягає адміністративній відповідальності та не вбачаю підстав для пом'якшення призначеного йому покарання, оскільки покарання, призначене суддею суду першої інстанції, відповідає вимогам ст. ст. 23, 33 КУпАП, тобто меті та загальним засадам призначення покарання.

Інших порушень норм КУпАП, які могли б стати підставою для скасування чи зміни постанови судді, як про це просить апелянт, не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 01 червня 2017 року щодо ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Повзло

Згідно з оригіналом

Суддя В.В. Повзло