Справа № 219/6728/17
3/219/1608/2017

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 року м. Бахмут

Суддя Артемівського міськрайонного суду Донецької області Конопленко О.С., розглянувши матеріали, які надійшли від начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Великополовецьке Сквирського району Київської області, громадянина України, з середньою освітою, військовослужбовця за контрактом, одруженого, маючого на утримання двох малолітніх дітей, сержант, командира відділення зенітно-ракетного взводу 5-ї батареї 2-го зенітно-ракетного дивізіону військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

за ч. 3 ст. 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:
12 червня 2017 року складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначено, що 11 червня 2017 року, приблизно о 21 годині 00 хвилин, підлеглий сержанта ОСОБА_1 старший солдат ОСОБА_2 самовільно, без дозволу залишив розташування підрозділу базового табору військової частини НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , і перебуваючи у самовільній відлучці, спричинив громадянину ОСОБА_3 умисні тілесні ушкодження, які, ймовірно, спричинили смерть останнього. Сержант ОСОБА_1 є безпосереднім начальником старшого солдата ОСОБА_2 і зобов`язаний згідно абз. 14 ст. 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України постійно знати, де перебувають і що роблять підлеглі. Виявивши відсутність старшого солдата ОСОБА_2 за місцем проходження служби та проживання (рахом проживають в одній кімнаті), сержант ОСОБА_1 не доповів про це старшому командуванню, не вжив заходів з розшуку підлеглого. Таким чином, сержант ОСОБА_1 не виконав обов`язки командира відділення, визначені статтями 125, 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, та діяв в порушення вимог статті 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, яка зобов`язує кожного військовослужбовця виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Таким чином, згідно протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 172-15 КУпАП.

Особу ОСОБА_1 встановлено на підставі військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого Білоцерківським військовим комісаріатом Київської області 15 травня 2001 року, йому роз`яснені його права, передбачені ст. 268 КУпАП.

ОСОБА_1 у судовому засіданні провину у скоєному адміністративному правопорушенні визнав повністю, обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення підтвердив та пояснив суду, що 11 червня 2017 року ніс військову службу у добовому наряді з охорони табору. В цей же день, приблизно о 21 годині 00 хвилин, звільнився з добового наряду. Під час проведення вечірньої перевірки, яка була проведена о приблизно о тій же годині, його підлеглий старший солдат ОСОБА_4 був присутній, проте після повернення з перевірки (приблизно о 21 годині 05 хвилин) до кімнати, в якій він проживає разом з ОСОБА_2 та іншими п`ятьма підлеглими, останнього там не виявив та припустив, що він може знаходитись у бані або палить на вулиці, після чого ліг відпочивати. Прокинувшись приблизно о 01 годині 00 хвилин 12 червня 2017 року, ОСОБА_1 виявив ОСОБА_2 в кімнаті, тому не придав його відсутності великого значення, а після зранку дізнався, що ОСОБА_2 здійснив самовільне залишення військової частини.
Частиною 5 статті 15 КУпАП передбачено, що військовослужбовці за вчинення військових адміністративних правопорушень несуть відповідальність, передбачену главою 13-Б цього Кодексу, за умови, якщо ці правопорушення не тягнуть за собою кримінальну відповідальність.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено термін особливого періоду як періоду функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Тотожне визначення терміну особливого періоду визначено і в статті 1 Закону України «Про оборону України».
Указом Президента України від 25 березня 2016 року № 115/2016 з березня по квітень 2016 року призначено провести звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призивом під час мобілізації, призваних відповідно до Указу Президенту України від 21 липня 2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію» і не звільнених з військової служби згідно з Указом Президента України від 12 червня 2015 року № 328 «Про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію»; призваних під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15 «Про часткову мобілізацію». Вказаний Указ набрав чинності з дня його опублікування.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що на даний час в Україні не діє особливий період, оскільки зазначеним вище Указом Президента України необхідність в мобілізації скасована і не поновлена новим законодавчим актом.
Враховуючи вищевикладене, обставини справи, оцінивши у сукупності усі доводи, письмові докази, які є в матеріалах справи, дотримуючись статті 62 Конституції України, суд вважає факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 172-15 КУпАП доведеним, у зв`язку з чим слід перекваліфікувати його дії з частини 3 статті 172-15 КУпАП на частину 1 статті 172-15 КУпАП, оскільки в інкримінованому ОСОБА_1 адміністративному правопорушенні немає кваліфікуючої ознаки, а саме: скоєння адміністративного правопорушення в умовах особливого періоду.

Вирішуючи питання про вид і міру адміністративного стягнення щодо ОСОБА_1 , суд враховує обставини справи, особу винного, характер вчиненого правопорушення і вважає, що до нього слід застосувати стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Також відповідно до вимог статті 40-1 КУпАП, ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» з ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

Беручи до уваги наведене, керуючись ст. 33, ч. 1 ст. 172-15, ст.ст. 283, 284 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-15 КУпАП, та призначити йому стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 320 (триста двадцять) гривень.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня її винесення.
Суддя О. С.Конопленко