Дата документу 22.06.2017 Справа № 554/4759/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 року м. Полтава

Суддя Октябрського районного суду м. Полтави Микитенко В.М., з участю секретаря Різник А.В., прокурора Зінченка І.С., захисника ОСОБА_1, особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, розглянувши матеріали, які надійшли з УЗЕ в Полтавській області ДЗЕ Нацполіції України про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, працюючого першим заступником міського голови Полтавської міської ради, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 А, кв. 148, не судимого,

у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.172-6 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до протоколу про адміністративне правопорушення, складеного 13.06.2017 року за ч.4 ст.172-6 КУпАП, першому заступнику Полтавського міського голови ОСОБА_2 ставиться у провину подання 28.10.2016 року і 31.03.2017 року завідомо недостовірних відомостей у заповнені ним на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції відповідно за 2015 та 2016 роки декларації (в пунктах 3) особи, уповноваженої на виконання функцій місцевого самоврядування щодо відсутності у власності його дружини ОСОБА_3 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, вартістю 156 136,58 грн., що у 113 разів перевищує прожитковий мінімум для працездатних осіб.

В судовому засіданні ОСОБА_2 свою провину у вчиненні даного правопорушення не визнав та пояснив суду, що не знав про наявність у своєї дружини вказаної частки нерухомого майна, оскільки вона йому про це не говорила та не надавала відповідних правовстановлюючих документів, з огляду також на те, що стосунки між ними останнім часом погіршились. У спірній квартирі він навіть не був. При цьому його дружина, внаслідок спору щодо майна та особистих неприязних стосунків, розпочала кампанію з його дискредитації, шляхом публічних безпідставних звинувачень у вчиненні протиправних дій та переховує від нього його дитину. До заповнення декларацій він віднісся добросовісно та ретельно зібрав необхідні відомості про свій майновий стан, при цьому неодноразово запитував у дружини щодо наявності в неї майна, отримавши про яке відомості, повністю відобразив у деклараціях. Вказав, що дружина могла навіть сама не знати про наявність у неї відповідної частки у праві власності на квартиру, тому про це йому ніколи не повідомляла. З 17.02.2017 року він проживає окремо від дружини та із нею розлучається.

Його захисник ОСОБА_4 просив закрити провадження за відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу правопорушення, оскільки відсутня обовязкова ознака правопорушення, яке ставиться йому в провину, а саме «завідомість» його вчинення. Крім того, вартість не задекларованого майна в дійсності не перевищує встановлених чинним на той час законодавством розмірів, що обумовлюють можливість настання адміністративної відповідальності. Вважає зібрані у справі докази недопустимими і отриманими з суттєвими порушеннями закону.

Прокурор Зінченко І.С., з урахуванням досліджених судом доказів, прийшов до висновку про відсутність достатніх доказів провини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.4 ст.172-6 КУпАП.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, приходить до такого.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частина 4 ст.172-6 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за подання завідомо недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідальність за цією статтею за подання завідомо недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно майна або іншого обєкта декларування, що має вартість, настає у випадку, якщо такі відомості відрізняються від достовірних на суму від 100 до 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (п.2 Примітки до ст.172-6 в редакції після 06.12.2016 року). Станом на 28.10.2016 року вартість недостовірно відображеного майна вимірювалась мінімальними заробітними платами (в редакції Закону № 1022-VIII від 15.03.2016).

Субєктивна сторона указаного правопорушення передбачає вину лише у формі умислу, тобто, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (ст.10 КУпАП).

Відповідно до п. 68 Розяснень щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю, затверджених Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 11 серпня 2016 р. №3, із змінами, внесеними Рішеннями Національного агентства від 06.09.2016 року № 18 та від 30.09.2016 року № 57: «Якщо недостовірні відомості, які були зазначені в декларації, були надані субєкту декларування членом його сімї, то відповідальність може настати лише в тому випадку, коли субєкт декларування усвідомлював недостовірність таких відомостей, але попри це свідомо зазначив їх у декларації. Відповідно до положень законодавства про адміністративну та кримінальну відповідальність, карається виключно подання субєктом декларування завідомо недостовірних відомостей. При цьому враховується умисел на зазначення таких відомостей саме субєкта декларування, а не членів його сімї чи інших осіб, які надали інформацію для заповнення в декларації. Отже, субєкт декларування не може бути притягнений до відповідальності за подання в декларації недостовірних відомостей, які були надані йому членом сімї, якщо субєкту декларування не було відомо про недостовірність таких відомостей на момент подання декларації».

Як убачається з представлених суду копій щорічних декларацій ОСОБА_2 - особи уповноваженої на виконання функцій місцевого самоврядування за 2015, 2016 роки, заповнених відповідно 28.10.2016 і 31.03.2017 року на офіційному веб-сайті НАЗК, у розділі 3 дійсно не зазначено інформації про наявність у його дружини ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності з іншими особами - 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 (а.с.40-63).

Разом з тим, відповідно до свідоцтва про шлюб серії 1-КЕ №075175 від 28.01.2011 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 побрались 28.01.2011 року зі зміною останньою прізвища після реєстрації шлюбу на ОСОБА_2 (а.с. 20).

П.1 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України визначає, що майно дружини, набуте нею до шлюбу, є її особистою приватною власністю.

Конституція України у статтях 30, 32, 41 проголошує основоположні засади непорушності права приватної власності особи, недоторканості її житла, заборони зазнавати втручання в її особисте і сімейне життя, а також збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про неї без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Водночас, чинне законодавство України жодним чином не зобовязує члена сімї субєкта декларування, який не є особою, уповноваженою на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування надавати останньому будь-яку конфіденційну інформацію про себе, в тому числі про наявність нерухомості, навіть у разі необхідності заповнення декларації про доходи.

Тому отримання цієї інформації має відбуватись виключно за згодою такої особи.

Абзац 4 ч.2 ЗУ «Про захист персональних даних» передбачає, що згода субєкта персональних даних в тому числі на їх збирання та поширення - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.

Зі змісту свідоцтва про право власності на житло від 17.03.1994 року, довідки КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» №61/1781 від 05.05.2017 року, технічного паспорту, виданого лише 10.05.2017 року, інших загальнодоступних інформаційно-пошукових відомостей, квартира АДРЕСА_3 (раніше Комсомольськ), Полтавської області, загальною площею 50,4 кв.м., вартістю 25 200 карбованців, приватизована у 1994 році та перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5. Інші ідентифікуючі ознаки останніх не вказані (а.с.21-23, 35-39, 146-149).

Відповідно інформаційної довідки №88505917 від 31.05.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна за параметрами пошуку ОСОБА_3 відсутнє будь-яке нерухоме майно по вулиці Добровольського міста Горішні Плавні Полтавської області (а.с. 115-145).

Порядок ведення Державного реєстру прав на нерухоме майно, затверджений постановою КМУ від 26.10.2011 року №1141 у п. 38 передбачає необхідність внесення змін до записів Державного реєстру прав у разі зміни ідентифікаційних даних субєкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни субєкта управління обєктами державної власності, відомостей про обєкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення зазначеного Реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка). Внесення змін до записів Державного реєстру прав здійснюється за заявою особи, записи про яку містяться у зазначеному Реєстрі, а також у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

При цьому відповідно до положень ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації.

Із 01.01.2016 року право власності на нерухомість, відомості про яке внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підтверджується не документом, а відповідним записом у реєстрі. У відповідності з абзацом другим частини пятої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на підставі цього запису власник вчиняє правочини зі своєю нерухомістю. Обовязкове використання нотаріусом під час вчинення нотаріальної дії з нерухомістю відомостей Державного реєстру прав передбачене статтею 46-1 Закону України «Про нотаріат». Також частиною першою статті 55 цього Закону встановлено, що угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі прав.

Таким чином, державна реєстрація нерухомого майна є обовязковою передумовою наявності в особи правомочностей власника.

Як установлено судом, ОСОБА_3 при заміні прізвища з ОСОБА_5 не вжила заходів щодо внесення відповідних змін до державного реєстру прав на нерухоме майно, що позбавляє можливості її однозначно ідентифікувати як співвласника квартири АДРЕСА_3 на момент заповнення ОСОБА_2 декларацій на сайті НАЗК.

Крім того, матеріали справи не містять достатніх достовірних доказів обізнаності ОСОБА_2 про наявність у його дружини такого майна, набутого нею ще в малолітньому віці 9 років.

Зокрема, відсутні відомості про наявність у володінні ОСОБА_2 будь-яких правовстановлюючих документів з цього приводу, вчинення ним будь-яких дій за довіреністю співвласників щодо даного майна, проживання в цій квартирі та умовах найму в співвласників, письмової або аудіо-відео візуального повідомлення щодо правового режиму цього майна з боку будь-якого з його співвласників, тощо.

Крім того, наявні у справі докази поза розумним сумнівом свідчать про особисті неприязні стосунки між подружжям ОСОБА_2 на час заповнення ОСОБА_2 відповідних декларацій щодо наявності майна та у звязку з цим проведення процедури розлучення, що має можливим наслідком визначення місця проживання дитини, встановлення аліментних зобовязань, поділ майна, роздільне проживання, розрив звязків.

Так, зі слів ОСОБА_2 він з початку 2017 року проживає окремо від дружини та не веде із нею спільного господарства. 23.03.2017 року Київським районним судом м. Полтави відкрито провадження у цивільній справі про розірвання їх шлюбу. За заявою ОСОБА_3 щодо ОСОБА_2 зареєстровано кримінальне провадження за ст. 129 КК України. Загальнодоступні джерела засобів масової інформації свідчать про розповсюдження ОСОБА_3 стосовно чоловіка негативної інформації (а.с.97, 150-152).

Разом з тим, оцінка інших відомостей декларації ОСОБА_2, де вказано значні статки, в тому числі в грошових коштах та нерухомому майні, не дає підстав для висновку про наявність у нього намірів та особистих ницих мотивів приховати незначну частку власності дружини в невеликій двокімнатній квартирі в місті Горішні Плавні.

За таких обставин свідчення ОСОБА_3, дані суду, про те, що вона повідомляла свого чоловіка про наявність у її власності частки квартири у місті Горішні Плавні суд не приймає до уваги, вважаючи їх упередженими та недостовірними. При цьому суд також виходить із того, що вона не повідомила, коли саме точно, при яких обставинах та у який спосіб довела своєму чоловікові про наявність у неї частки на праві власності, по тому, що не показувала йому відповідні правовстановлюючі документи, відповідних змін до державних реєстрів не вносила, не памятає процедури приватизації майна і саме свідоцтво про право власності, з її слів, бачила сама більше пяти років тому у своїх батьків.

Водночас, суд приймає до уваги свідчення ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які пояснили, що надавали допомогу ОСОБА_2 у складанні його декларації. При цьому останній дуже відповідально до цього віднісся та тривалий час займався збором відомостей про майно, як його особисте, так і дружини. Останній, зокрема повідомляв їм, що запитував дружину про наявність у неї нерухомого майна, на що остання відповідала йому про його відсутність. Усю наявну в розпорядженні ОСОБА_2 інформацію про його майно та майно дружини він вніс до відповідних декларацій.

На час вчинення адміністративного правопорушення, яке ставиться у провину ОСОБА_2, згідно підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України, пункту 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, статі 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та статті 8 «Про Державний бюджет України на 2017 рік», розмір мінімальної плати відповідав 1378 грн. (2016 рік), а розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб дорівнював 1600 грн. (2017рік).

Для встановлення наявності обєктивної сторони правопорушення, передбаченого ст. 172 -6 КУпАП станом на 28.10.2016 року підлягає доведенню, що подання завідомо недостовірних відомостей стосовно майна відрізнялось від дійсної вартості майна більш як на 137 800 грн., а станом на 31.03.2017 року більш як на 160 000 грн.

Згідно з висновком експертного дослідження №2 від 30.05.2017 року Полтавського НДЕКЦ МВС України, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 31.12.2016 року складає 468 409,74 грн., а відповідно його третя частина - 156 136,58 грн. (а.с. 24-34, 164-177).

Даючи правову оцінку на предмет допустимості цього висновку як доказу, суд виходить із того, що він не має наперед встановленої сили та підлягає перевірці з урахуванням інших зібраних доказів. У п. 52 рішення ЄСПЛ від 05.02.2008 року «Романаускас проти Литви» судом констатовано, що національний суд повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.

Під час експертної оцінки квартири ОСОБА_5 в якості порівняльних зразків досліджені та взяті за основу середньо ринкової вартості довідки ФОП ОСОБА_10, ТОВ «Агрос», ФОП ОСОБА_11 (а.с.153, 156, 157).

Однак, відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_12 ще 20.08.2014 року припинила діяльність та знята з обліків (а.с. 155). За даними цього ж Реєстру керівником ТОВ «Агрос» є ОСОБА_10, яка також здійснює діяльність і у формі ФОП ОСОБА_10 (а.с.158-163), тому відповідні довідки мали бути з однаковими підписами керівника, однак ці підписи в досліджуваних довідках візуально різняться та не містять їх розшифровки щодо ідентифікації особи. Крім того, під час експертної оцінки безпосередньо не досліджувалась сама квартира та її стан, а відомості про її вартість визначалися виходячи з курсу долара США станом на 31.12.2016 року, що не відповідає датам вчинення правопорушень, указаним в протоколі № 65 від 13.06.2017 року.

Про виявлені факти фальсифікації вказаних документів ОСОБА_2 19.06.2017 року звернувся із відповідною письмовою заявою до прокурора Полтавської області (а.с. 178-180).

За таких обставин, суд не приймає висновок експертного дослідження №2 від 30.05.2017 року в якості достовірного та допустимого доказу.

Водночас, відповідно до висновку №809/810 від 21.06.2017 року експертного будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження, проведеного Полтавським відділенням ХНДІСЕ ім. Бокаріуса, ринкова вартість квартири у м. Горішні Плавні (раніше м. Комсомольську), по вулиці Добровольського, 79, станом на 28.10.2016 року складала 326030 грн. (її 1/3 частина 108677 грн.), на 31.03.2017 року 341460 грн. (її 1/3 частина 113820 грн. (а.с. 98-114).

Враховуючи викладене, матеріали справи не містять достовірних та допустимих доказів, що відомості зазначені у деклараціях ОСОБА_2 відрізнялися від достовірних більш як на 100 прожиткових мінімумів (мінімальних зарплат у 2016 році) для працездатних осіб.

Частини 1-3 ст.7 КУпАП визначають основні засади забезпечення законності при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення. Зокрема, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Частина 2 ст.61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. При цьому закон передбачає не лише диференціацію відповідальності за типовими ознаками посягання, але і її індивідуалізацію з врахуванням ознак, притаманних для конкретного правопорушення. При цьому відбувається врахування індивідуальних ознак конкретного діяння й особи, яка його вчинила, а не типові властивості.

Суд також зазначає, що одним із основоположних аспектів права особи на справедливий судовий розгляд, закріплений у статті 6 Конвенції, є принцип правової визначеності, основу якого утворює концепція передбачуваності. Згідно з нею люди повинні мати змогу планувати свої дії із впевненістю, що знають про їх правові наслідки.

При вирішенні спору суд виходить із загальних засад недопустимості притягнення особи до адміністративної відповідальності на припущеннях та усі сумніви щодо доведеності провини особи тлумачить на її користь (ч.2 ст.62 Конституції України).

Згідно з п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За встановлених обставин в діянні ОСОБА_2 не доведено наявності умислу на внесення недостовірних відомостей у заповнені ним на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції відповідно за 2015 та 2016 роки декларації (в пунктах 3) особи, уповноваженої на виконання функцій місцевого самоврядування щодо відсутності у власності його дружини ОСОБА_3 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, а також перевищення вартості цього майна в сто разів від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відтак провадження у справі відносно нього підлягає закриттю за відсутності у його діяннях (діях чи бездіяльності) складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.172-6 КУпАП.

Керуючись п.1 ч.1 ст.247, ст.ст. 283, 284 КУпАП, суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст.172-6 КУпАП відносно ОСОБА_2 закрити за відсутністю у його діяннях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена особою, що притягається до адміністративної відповідальності та її захисником до Апеляційного суду Полтавської області на протязі 10 днів з моменту винесення через Октябрський районний суд м. Полтави.

Суддя В.М.Микитенко