Іллічівський районний суд м.Маріуполя
Справа № 264/5470/17
ПОСТАНОВА

21.11.2017 р. м. Маріуполь

Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В., при секретарі Мащенко Д.О., за участю прокурора Дженчако І.С., розглянувши матеріал, що надійшов з Донецького управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, про притягнення до адміністративної відповідальності тимчасово виконуючого обовязки командира батальйону Управління патрульної поліції в місті Маріуполі Департаменту патрульної поліції ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, паспорт громадянина України серії ВК № 325478, виданий Першотравневим РВ УМВС України в Донецькій області 03 листопада 2006 року, який працює старшим інспектором з особливих доручень відділу контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи управління превентивної діяльності, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, за частиною 4 статті 172-6 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

До Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшов адміністративний протокол № -9 про адміністративне правопорушення, повязане з корупцією, передбачене частиною 4 статті 172-6 КУпАП, відповідно до якого на ОСОБА_1 07 листопада 2016 року наказом № 3902 покладено тимчасове виконання обовязків командира батальйону Управління патрульної поліції в місті Маріуполі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України. 09 березня 2017 року ОСОБА_1, перебуваючи в приміщенні Управління патрульної поліції в м.Маріуполі, подав до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларацію за 2016 рік, в якій у розділі 3 «ОБЄКТИ НЕРУХОМОСТІ» зазначив недостовірні відомості про відсутність у нього та членів його сімї обєктів нерухомості, хоча фактично його родина тривалий час має в користуванні трикімнатну квартиру за адресою: місто Маріуполь, пр-т. БудівельниківАДРЕСА_1, середня ринкова вартість якої згідно зі звітом про оцінку майна субєкта оціночної діяльності на кінець звітного періоду (31.12.2016 року) складає 306400,00 грн.

На підставі зазначеного в протоколі робиться висновок, що ОСОБА_1 09.03.2017 року, тимчасово виконуючи обовязки командира батальйону УПП в м. Маріуполі ДПП Національної поліції України, порушуючи вимоги статті 46 Закону України «Про запобігання корупції», подав завідомо недостовірні відомості у щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, передбачене ч. 4 ст. 172-6 КУпАП.

ОСОБА_1 в судовому засіданні своєї провини у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав, надав до суду заперечення, в яких не погодився із складеним протоколом, вважав себе невинуватим у вчиненні правопорушення, представив письмові докази та покази свідків в обґрунтування своїх доводів. У письмових запереченнях зазначив, що у другій половині 2016 року та станом на 31 грудня 2016 року він не проживав у квартирі за адресою: АДРЕСА_2, тому відповідно до пункту 11 Роз'яснень щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» не повинен був відображати вказані відомості в декларації. В підтвердження цього посилається на довідку ЖБК «Висота» та покази свідків. Також вказує про відсутність у нього умислу, так як станом на 31.12.2016 року він та його дружина із дочкою не могли проживати в ІНФОРМАЦІЯ_3, в якій наприкінці 2016 року проводився ремонт. Реальна ціна зазначеної квартири визначена невірно та не відповідає дійсності, оскільки оцінка проводилася без огляду обєкта оцінювачем. Крім того, працівник УВБ ДВБ в Донецькій області не мав права без висновку НАЗК складати протокол та збирати будь-які матеріали і давати оцінку щодо порушення антикорупційного законодавства, оскільки таким правом наділений орган НАЗК, якому надані повноваження перевірки декларації, виявлення та встановлення фактів порушення, ініціювання службового розслідування.

Суд, вислухавши особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, думку прокурора, який вважав доведеним факт вчинення адміністративного правопорушення, вивчивши письмові матеріали, покази свідків, дійшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттю у зв'язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 4 ст.172 -6 КУпАП.

Стаття 129 Конституції України передбачає, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна,винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність,яка посягає на громадський порядок, власність,права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Стаття 245 КУпАП передбачає, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

У відповідності до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні,чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, які пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини,що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю в разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Частиною 4 статті 172-6 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за подання завідомо недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Об'єктивною стороною правопорушення, передбаченого частиною 4 ст. 172-6 КУпАП, є діяння, що полягає у внесенні у декларацію завідомо недостовірних відомостей, а суб'єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків та характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу.

Для визнання особи винною в судовому засіданні слід встановити недостовірність відомостей, внесених у декларацію декларантом, та наявність умислу (прямого чи непрямого).

Слід звернути увагу на те, що адміністративна відповідальність за частиною 4 ст. 172-6 КУпАП передбачена виключно за подання «завідомо недостовірних» відомостей. Тобто відповідне діяння має бути вчинено субєктом декларування з прямим умислом. При цьому для притягнення до відповідальності за вчинення правопорушень, повязаних з корупцією, необхідно довести наявність такого умислу, а саме те, що субєкт декларування усвідомлював недостовірність відомостей, які він зазначив у декларації.

Судом встановлено, що 07 листопада 2016 року наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 3902 на лейтенанта поліції ОСОБА_1 покладено тимчасове виконання обовязків командира батальйону Управління патрульної поліції в місті Маріуполі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, тому він відповідно до вимог статті 3, 45 Закону України «Про запобігання корупції» зобовязаний щорічно до 01 квітня подавати електронну декларацію.

Згідно з частиною 1 статті 46 Закону у декларації зазначаються, зокрема, відомості про зареєстроване місце проживання, місце фактичного проживання субєкта декларування та обєкти нерухомості, що належать субєкту декларування та членам його сімї на праві приватної власності, включаючи спільну власність, або знаходяться у них в оренді чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право.

Тобто у декларації не зазначаються відомості про місце проживання або реєстрації членів сімї декларанта.

Відповідно до протоколу ОСОБА_1 ставиться в провину не відображення ним у декларації наявності у його родини в користуванні квартири АДРЕСА_3.

Згідно із зазначеною вище статтею 46 Закону у декларації відображаються обєкти нерухомості, що належать субєкту декларування та членам його сімї на праві приватної власності, включаючи спільну власність, або знаходяться у них в оренді чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право.

Формою укладання правочину відповідно до статті 205 ЦК України є письмова або усна.

Натомість судом не встановлено, щоб між власником та ОСОБА_1 та/або членами його сімї було укладено усний або письмовий договір стосовно нерухомого майна (квартири АДРЕСА_4) або майнових прав на нього.

Так, відповідно до представлених правовстановлюючих документів власником квартири АДРЕСА_3, є ОСОБА_2, яка в судовому засіданні була допитана в якості свідка та пояснила, що вона є одноосібним власником зазначеної квартири, в якій в 2014 році була зареєстрована її дочка та онука. З травня та до кінця 2016 року в квартирі проводився ремонт, та в ній ніхто не мешкав. Дочка із онукою в цей період тимчасово проживали з нею в іншій квартирі. ОСОБА_1 в квартирі також не мешкав, лише інколи до початку ремонту приходив до дитини.

Згідно з паспортними даними ОСОБА_1 з 2006 року по теперішній час зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_4.

Допитані в якості свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили факт непроживання ОСОБА_1 та його родини в квартирі АДРЕСА_5.

Крім того, згідно з письмовою інформацією голови ЖБК «Висота» за 2016 рік в квартирі АДРЕСА_6, з вересня по грудень 2016 року проводився ремонт, у квартирі ніхто не проживав, перебували лише будівельники та інколи приїжджав чоловік власника квартири ОСОБА_7 У 2016 році ОСОБА_1С та його сімя в квартирі були дуже рідко, станом на 31 грудня 2016 року останній із сімєю в квартирі не мешкали.

Згідно з представленими фіскальними чеками та видатковими накладними в період листопад-грудень 2016 року купувалися будівельні матеріали.

В пункті 11 Рішення Національного агентства з питань запобігання корупції № 3 від 11.08.2016 року «Роз'яснення щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» субєктам декларування надана відповідь щодо порядку декларування нерухомого майна та пояснено, що більшість обєктів декларування (а саме: нерухомість) декларується відповідно до їх наявності станом на останній день звітного періоду. Наприклад, при поданні щорічної декларації, якщо зазначені обєкти станом на 31 грудня попереднього року не перебувають у володінні, користуванні або власності субєкта декларування або членів його сімї, то вони не повинні відображатися в декларації, навіть якщо вони перебували на такому праві упродовж певного часу у звітному періоді.

Водночас сам факт реєстрації членів сімї ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_6 не є свідченням перебування у користуванні вказаної квартири у звітній період станом на 31 грудня 2016 року.

Представлені та досліджені в судовому засіданні докази свідчать про відсутність станом на 31 грудня 2016 року у володінні та/або користуванні ОСОБА_1 або членів його сімї квартири АДРЕСА_7, а отже будь-яких майнових прав щодо вказаного нерухомого майна за звітний період, які б підлягали декларуванню у встановленому законом порядку. Таким чином судом не встановлено завідомо недостовірних відомостей в декларації ОСОБА_1 в розділі 3 «ОБЄКТИ НЕРУХОМОСТІ».

Крім того, відповідно до розяснень, викладених в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.05.2017 року № 223-943/0/4-17 «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, повязані з корупцією» суб'єктивна сторона такого правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, а вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Згідно зі статтею 11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Так, згідно з заявою про реєстрацію місця проживання № 2315 ОСОБА_3 зареєструвала дочку ОСОБА_8 без дозволу та відома чоловіка, так як на той момент його місце знаходження їй було невідоме. Також із показів свідків слідує, що ОСОБА_1 тривалий час не проживав із дружиною через напружені стосунки між ними, а лише іноді навідував дочку. Вказані життєві обставини свідчать про відсутність спільного проживання родини та достовірних відомостей у ОСОБА_1 про місце фактичного проживання дружини та дочки станом на 31 грудня 2016 року, що виключає повну обізнаність ОСОБА_1 про майнові права дружини і його малолітньої дочки станом на 31 грудня 2016 року та свідчить про відсутність в його діях під час складання електронної декларації обовязкового елементу складу адміністративного правопорушення умислу, що відповідно до розяснень ВССУ та змісту частини 4 статті 172-4 КУпАП виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Крім того, відповідно до примітки статті 172-4 КУпАП відповідальність за цією статтею за подання завідомо недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно майна або іншого обєкта декларування, що має вартість, настає у випадку, якщо такі відомості відрізняються від достовірних на суму від 100 до 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В підтвердження вартості майна, стосовно якого в протоколі зафіксовано подання завідомо недостовірних відомостей, представлено звіт про оцінку майна, зроблений субєктом оціночної діяльності ОСОБА_9, яка застосувала порівняльний метод підходу та визначила оціночну вартість квартири АДРЕСА_8 в розмірі 306400,00 гривень.

Водночас в судовому засіданні встановлено, що вказана квартира оцінювачем не оглядалася, що підтвердила власник квартири ОСОБА_2

Представлений стороною обвинувачення доказ не може вважатися належним у звязку із порушенням порядку його отримання з наведених підстав.

Так, згідно зі статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності суб'єктом господарювання відповідно до договору.

Згідно з приписами ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Частиною 6 ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов'язковими до виконання суб'єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою КМУ від 10.09.2003 № 1440, є обов'язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб'єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому ОСОБА_10, використовуються в інших національних стандартах.

ОСОБА_10 (п. п. 50-55), зокрема, визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна.

Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою КМУ від 28.10.2004 № 1442, є обов'язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб'єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.

Таким чином, оцінка нерухомого майна має здійснюватись відповідно до Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна» з урахуванням вимог Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади.

Так, згідно з приписами п. 50 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об'єктом оцінки.

Відповідно до п. 51 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: - укладення договору на проведення оцінки,- ознайомлення з об'єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; - ідентифікація об'єкта оцінки та пов'язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; - вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; - узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; - складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об'єкта оцінки на дату оцінки; - доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об'єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Крім того, ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.

Отже, виходячи з наведених норм, незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний) підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об'єктом оцінки шляхом доступу до нього.

Фактичне ознайомлення з майном, яке є предметом оцінки, можливе при доступі оцінювача до цього майна. Зважаючи на характер об'єкта оцінки (трикімнатна квартира), ознайомлення з таким майном не може відбуватися без обстеження приміщень на дату оцінки та відповідно потребує доступу до них, який має забезпечити власник або інша уповноважена особа.

Водночас, судом встановлено, що належних та допустимих доказів проведення особистого огляду суб'єктом оціночної діяльності об'єкта оцінки матеріали звіту не містять, зокрема фотографії об'єкта оцінки. Аналогічні висновки були зроблені Вищим господарським судом України в постанові від 15 лютого 2017 року (справа № 907/797/13).

Таким чином порушення встановленого законодавством порядку проведення оцінки нерухомого майна, суттєво впливає на достовірність наданих висновків щодо вартості квартири, від чіткого розміру якої залежить наявність або відсутність складу адміністративного правопорушення. При цьому ОСОБА_1 було надано до суду свідоцтво про право на спадщину за законом на власника ОСОБА_2 від 24 березня 2004 року, в якому зафіксовано оціночна вартість спадкового майна в розмірі 10866,00 гривень, що лише збільшує сумніви суду про належність наданого звіту без огляду предмета оцінки.

На підставі цього представлений доказ не є належним та не приймається судом.

Крім того, згідно з пунктом 8 частини 1 статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» до повноважень Національного агентства належить здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Також, згідно з пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство з метою виконання покладених на нього повноважень має, зокрема, право ініціювати проведення службового розслідування, вжиття заходів щодо притягнення до відповідальності осіб, винних у вчиненні корупційних або повязаних з корупцією правопорушень, надсилати до інших спеціально уповноважених субєктів у сфері протидії корупції матеріали, що свідчать про факти таких правопорушень.

Згідно з частиною 3 статті 12 Закону у разі виявлення ознак адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, уповноважені особи Національного агентства складають протокол про таке правопорушення, який направляється до суду згідно з рішенням Національного агентства. У разі виявлення ознак іншого корупційного або повязаного з корупцією правопорушення, Національне агентство затверджує обґрунтований висновок та надсилає його іншим спеціально уповноваженим субєктам у сфері протидії корупції. Висновок Національного агентства є обовязковим для розгляду, про результати якого воно повідомляється не пізніше пяти днів після отримання повідомлення про вчинене правопорушення.

Таким чином, з аналізу вказаним положень закону вбачається, що первинним субєктом, який наділений компетенцією та достатніми повноваженнями на перевірку достовірності поданих в електронній декларації відомостей особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, є Національне агентство з питань запобігання корупції. Саме вказаний орган є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який веде реєстр електронних декларацій, має повний доступ до нього, проводить їх аналіз та в разі виявлення будь-яких недостовірностей або ознак адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, складає протокол про таке правопорушення, який направляється до суду, або затверджує обґрунтований висновок та надсилає його іншим спеціально уповноваженим субєктам у сфері протидії корупції, яким наразі і є органи поліції.

Тобто єдиним первинним субєктом, який здійснює перевірку, виявляє порушення та ініціює необхідність складання адміністративного матеріалу є Національне агентство з питань запобігання корупції. Натомість органи поліції таким субєктом не є, оскільки не наділені законодавчими повноваженнями та обмежені в доступі до повного тексту (змісту) електронних декларацій.

Згідно з статтею 19 Конституції України закріплено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі зазначеного судом встановлені порушення порядку ініціювання складання адміністративного протоколу без достатніх на те підстав та без затвердженого перед цим висновку Національного агентства з питань запобігання корупції.

У цьому аспекті слід зауважити, що рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». У разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

З урахуванням вказаних положень та наведених обставин, в діях ОСОБА_1 не встановлено складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.172-6 КУпАП, а відтак провадження у справі відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі п.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, передбаченого ч.4 ст.172-6 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 38, 172-6, 247, 276-280, 283-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

ПОСТАНОВИВ:

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною 4 статті 172-6 КУпАП закрити на підставі п.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених частиною пятою статті 7 КУпАП, протягом 10 днів з моменту її винесення.

Суддя: Д. В. Кузнецов