Номер провадження: 33/785/951/17
Номер справи місцевого суду: 515/268/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Копіца О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі: головуючого судді Копіци О.В., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Татарбунарського районного суду Одеської області від 18.04.2017 року відносно:

ОСОБА_2, який народився 22.07.1974 року, в Одеській обл., громадянина України, одруженого, працюючого директором обслуговуючого кооперативу «Граніт-2», проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_1,

- про накладення стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 91 КУпАП,

встановив:

Зазначеною постановою суду 1-ої інстанції, ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 91 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн., а також стягнуто судовий збір у розмірі 320 грн.

Відповідно до постанови суду, 11.02.2017 року о 10 год. 30 хв. на 2-му км піщаного пересипу Лебедівської коси в районі с. Лебедівка Татарбунарського району Одеської області, біля причалу №17 (штучний канал між Чорним морем та озером Бурнас), було виявлено собак мисливських порід, що належать ОК «Граніт-2», директором якого є ОСОБА_2, без намордників та ошийників, без супроводу відповідальних осіб, які вільно пересувались по території НПП «Тузловські лимани», що становить загрозу для диких тварин природних комплексів та екосистеми Парку, а також для місцевих мешканців та відвідувачів Парку, загрожує збереженню середовища тваринного світу.

ОСОБА_2 неодноразово попереджався про необхідність обмеження пересування зазначених собак по території НПП «Тузловські лимани», утримуванні їх на ланцюгах або у вольєрі, однак не реагував на зауваження та попередження, тому 24.01.2017 р. йому було надано припис про усунення порушень чинного природоохоронного законодавства, вимоги якого також правопорушником не виконано.

Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги ст.ст.12, 40 Закону України «Про охорону навколишнього середовища», ст.ст.7, 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначив, що постанова суду є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню у звязку з наступними обставинами:

- суд 1-ї інстанції при винесенні постанови порушив вимоги ст. 280 КУпАП, а саме не зясував всі обставини справи, оскільки ОК «Граніт-2», директором якого він є, знаходиться на території НПП «Тузловські Лимани», де і перебували собаки мисливських порід;

- суд не дав правової оцінки тій обставині, що на теперішній час межі НПП «Тузловські Лимани» в натурі не встановлені, тому висновок суду щодо скоєння правопорушення саме на вказаній території не відповідає дійсності;

- суд не встановив той факт, що собаки мисливських порід дійсно належать ОК «Граніт-2» та відносяться до категорії мисливських порід собак та можуть нести загрозу екосистемі НПП «Тузловські Лимани», а також не витребував матеріалів відео фіксації, чим порушив вимоги ст. ст. 251, 280 КУпАП;

- суд не звернув уваги на той факт, що в матеріалах справи відсутні докази, зокрема копії службової (посадової) інструкції директора ОК «Граніт-2», які б підтверджували його обовязок контролювати безпеку території з використанням тварин.

Окрім того, апеляційна скарга містить клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду, в якому ОСОБА_2 зазначив, що участь у розгляді справи він не приймав та не знав про проголошення оскаржуваної постанови від 18.04.2017 року, а її копію отримав лише 18.05.2017 року.

За таких обставин, ОСОБА_2 просить поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови Татарбунарського районного суду Одеської області від 18.04.2017 року.

В судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 не зявився, хоча про час і місце його проведення був поставлений у відомість належним чином, натомість надав заяву про розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

Вивчивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Згідно з ч. 2 ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності .... протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 285 КУпАП, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. Частина третя зазначеної статті також передбачає, що копія постанови вручається під розписку. У разі якщо копія постанови висилається, про це робиться відповідна відмітка у справі.

Статтею 268 КУпАП України передбачено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. За відсутністю цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце та час розгляду справи, і, якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В матеріалах справи є відомості про направлення апелянту копії постанови суду 11.05.2017 року та розписка про її отримання 19.05.2017 року, тому зазначена обставина може бути визнана поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду, тому він підлягає поновленню.

Мотивуючи свій висновок про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, суддя суду першої інстанції послався на наступні докази:

- протокол №000293 про адміністративне правопорушення від 11.02.2017 року;

- акт №1 обстеження території від 20.01.2017 року;

- припис ОСОБА_2 від 24.01.2017 року про усунення порушень чинного природно-охоронного законодавства;

- пояснення начальника Тузлівського ПОНДВ ОСОБА_3;

- пояснення інспектора з охорони природно-заповідного фонду Тузлівського ПОНДВ ОСОБА_4;

- детальну інформацію з ЄДРПОУ про юридичну особу - обслуговуючий кооператив «Граніт-2», відповідно до якої, ОСОБА_2 з 01.09.2016 р. є керівником зазначеного кооперативу;

- фотоілюстрації та схему;

- копію постанови Татарбунарського райсуду Одеської області від 18.01.2017 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за порушення природоохоронного законодавства;

- витяг з Положення про Національний природний парк «Тузловські лимани», затвердженого наказом Міністерства екології та природних ресурсів України №320 від 07.09.2011 року;

- копію акту приймання-передачі під охорону проведення першочергових заходів Національного природного парку «Тузловські лимани» від 13.12.2011 р. (а.с.4, 5, 6, 7, 8, 9-12, 13, 14, 15-16, 17-18, 19).

При цьому, суд першої інстанції не навів зміст цих доказів і не зазначив, які саме з них і яким чином доводять вину ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 91 КУпАП з огляду на те, що у постанові суду зазначено, що він не розкаявся, а обставини, що помякшують відповідальність відсутні.

Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також зясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Як видно з мотивувальної частини постанови суду першої інстанції, приписи ст. 280 КУпАП не виконані, адже суд першої інстанції правової оцінки доказам у справі не дав і не зазначив, які саме фактичні обставини справи підтверджують наведені ним докази, а які - спростовують.

Відповідно до приписів ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції були досліджені письмові докази у справі, під час якого були встановлені наступні обставини.

Зі змісту пояснень начальника Тузлівського ПОНДВ ОСОБА_3 та інспектора з охорони природно-заповідного фонду Тузлівського ПОНДВ ОСОБА_4Й (а.с. 7, 8), випливає, що 11.02.2017 року собаки, які належать обслуговуючому кооперативу «Граніт-2», директором якого є ОСОБА_2, черговий раз знаходились на території парку без намордників, ошийників та повідків, що створювало небезпеку середовищу тваринного світу та відвідувачам парку.

На схемі, доданої до матеріалів справи (а.с. 14) зафіксоване розташування території НПП «Тузловські лимани», земельної ділянки обслуговуючого кооперативу «Граніт-2» та с. Лебедівка, але на ній не зазначено, де саме були зафіксовані собаки, які, на думку особи, що склала протокол про адміністративне правопорушення, створювали небезпеку середовищу тваринного світу та відвідувачам парку.

Відповідно до диспозиції ст. 91 КУпАП, вона передбачає відповідальність за здійснення в межах територій та об'єктів природно-заповідного фонду, їх охоронних зон, а також територій, зарезервованих для наступного заповідання, забороненої господарської та іншої діяльності, порушення інших вимог режиму цих територій та об'єктів, самовільна зміна їх меж, невжиття заходів для попередження і ліквідації негативних наслідків аварій або іншого шкідливого впливу на території та об'єкти природно-заповідного фонду.

У протоколі про адміністративне правопорушення та постанові суду першої інстанції зазначено, що своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги ст.ст. 12, 40 Закону України «Про охорону навколишнього середовища» та ст.ст. 7, 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд».

З аналізу змісту зазначених норм вбачається, що вони передбачають наступні положення:

- ст.ст. 12 та 40 Закону України «Про охорону навколишнього середовища» передбачають, відповідно, що громадяни України зобов'язані:

а) берегти природу, охороняти, раціонально використовувати її багатства відповідно до вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища;

б) здійснювати діяльність з додержанням вимог екологічної безпеки, інших екологічних нормативів та лімітів використання природних ресурсів;

в) не порушувати екологічні права і законні інтереси інших суб'єктів;

г) вносити штрафи за екологічні правопорушення;

д) компенсувати шкоду, заподіяну забрудненням та іншим негативним впливом на навколишнє природне середовище.

Громадяни України зобов'язані виконувати й інші обов'язки у галузі охорони навколишнього природного середовища відповідно до законів України;

- використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов'язкових екологічних вимог:

а) раціонального і економного використання природних ресурсів на основі широкого застосування новітніх технологій;

б) здійснення заходів щодо запобігання псуванню, забрудненню, виснаженню природних ресурсів, негативному впливу на стан навколишнього природного середовища;

в) здійснення заходів щодо відтворення відновлюваних природних ресурсів;

г) застосування біологічних, хімічних та інших методів поліпшення якості природних ресурсів, які забезпечують охорону навколишнього природного середовища і безпеку здоров'я населення;

д) збереження територій та об'єктів природно-заповідного фонду, а також інших територій, що підлягають особливій охороні;

е) здійснення господарської та іншої діяльності без порушення екологічних прав інших осіб;

є) здійснення заходів щодо збереження і невиснажливого використання біологічного різноманіття під час провадження діяльності, пов'язаної з поводженням з генетично модифікованими організмами.

При використанні природних ресурсів має забезпечуватися виконання й інших вимог, встановлених цим Законом та іншим законодавством України.

- ст.ст. 7, 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд» передбачають, відповідно, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об'єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об'єктів природно-заповідного фонду.

Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об'єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об'єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об'єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Межі територій та об'єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об'єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об'єктів природно-заповідного фонду.

На використання земельної ділянки або її частини в межах природно-заповідного фонду може бути встановлено обмеження в обсязі, передбаченому законом або договором. Обмеження підлягає державній реєстрації і діє протягом строку, встановленого законом або договором.

Завдані внаслідок обмеження у землекористуванні втрати відшкодовуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

- на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об'єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням:

- заповідна зона - призначена для охорони та відновлення найбільш цінних природних комплексів, режим якої визначається відповідно до вимог, встановлених для природних заповідників;

- зона регульованої рекреації - в її межах проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих і пам'ятних місць; у цій зоні дозволяється влаштування та відповідне обладнання туристських маршрутів і екологічних стежок; тут забороняються рубки лісу головного користування, промислове рибальство, мисливство, інша діяльність, яка може негативно вплинути на стан природних комплексів та об'єктів заповідної зони;

- зона стаціонарної рекреації - призначена для розміщення готелів, мотелів, кемпінгів, інших об'єктів обслуговування відвідувачів парку; тут забороняється будь-яка господарська діяльність, що не пов'язана з цільовим призначенням цієї функціональної зони або може шкідливо вплинути на стан природних комплексів та об'єктів заповідної зони і зони регульованої рекреації;

- господарська зона - у її межах проводиться господарська діяльність, спрямована на виконання покладених на парк завдань, знаходяться населені пункти, об'єкти комунального призначення парку, а також землі інших землевласників та землекористувачів, включені до складу парку, на яких господарська та інша діяльність здійснюється з додержанням вимог та обмежень, встановлених для зон антропогенних ландшафтів біосферних заповідників.

На території зони регульованої рекреації, стаціонарної рекреації та господарської зони забороняється будь-яка діяльність, яка призводить або може призвести до погіршення стану навколишнього природного середовища та зниження рекреаційної цінності території національного природного парку.

Зонування території національного природного парку, рекреаційна та інша діяльність на його території провадяться відповідно до Положення про національний природний парк та Проекту організації території національного природного парку, охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об'єктів, що затверджується центральним органом виконавчої влади у галузі охорони навколишнього природного середовища.

Аналіз наведених вище норм Законів України «Про охорону навколишнього середовища» і «Про природно-заповідний фонд» та співставлення їх з положеннями протоколу про адміністративне правопорушення і змістом постанови суду 1-ої інстанції, показав, що зазначені документи є неконкретними, мають загальний характер і не містять посилань на порушення конкретних положень наведених вище норм законів.

Окрім того, протокол про адміністративне правопорушення і постанова суду першої інстанції не містять посилання на псування, забруднення, виснаження природних ресурсів або спричинення будь-якої шкоди, негативного впливу на стан навколишнього природного середовища внаслідок дій ОСОБА_2, а матеріали справи не містять жодного відповідного доказу.

Отже, висновок, що міститься у постанові суду 1-ої інстанції про те, що сам факт виявлення собак мисливських порід, що належать ОК «Граніт-2», директором якого є ОСОБА_2, без намордників та ошийників, без супроводу відповідальних осіб, які вільно пересувались по території НПП «Тузловські лимани», що становить загрозу для диких тварин природних комплексів та екосистеми Парку, а також для місцевих мешканців та відвідувачів Парку, загрожує збереженню середовища тваринного світу, є припущенням і не може бути покладений в основу визнання винуватим ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 91 КУпАП.

До того ж, диспозиція ст. 91 КУпАП не передбачає відповідальності за неодноразове попередження про необхідність обмеження пересування зазначених собак по території НПП «Тузловські лимани».

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є обґрунтованими, а висновки особи, що склала протокол про адміністративне правопорушення та суду першої інстанції є помилковими, оскільки суперечать фактичним обставинам справи з підстав, наведених вище.

Суд апеляційної інстанції вважає, що, у даному випадку, орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 91 КУпАП, не навів жодного доказу обєктивного характеру на доведення вини ОСОБА_2, а суд першої інстанції дав неправильну правову оцінку фактичним обставинам справи.

Отже, відповідно до встановлених обставин справи та зазначених вище положень Законів України «Про охорону навколишнього середовища» і «Про природно-заповідний фонд», суд апеляційної інстанції вважає, що у справі немає доказів, які б обєктивно доводили, що ОСОБА_2 порушив вимоги, передбачених нормами зазначених вище Законів.

Розглядаючи справу, суд 1-ої інстанції не забезпечив повноту, всебічність і об'єктивність судового розгляду та дійшов висновку, який суперечить фактичним обставинам справи, тому судове рішення не може вважатись обґрунтованим і законним.

Пунктом першим статті 247 КУпАП передбачено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

У відповідності до приписів п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право: скасувати постанову та закрити провадження у справі.

Оскільки під час апеляційного розгляду встановлено, що у діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 91 КУпАП, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю за підставою, передбаченою п. 1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст. 7, п. 1 ст. 247, 251, 280, 293, 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

Клопотання ОСОБА_2 задовольнити та поновити йому строк на подачу апеляційної скарги на постанову Татарбунарського районного суду Одеської області від 18.04.2017 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Татарбунарського районного суду Одеської області від 18.04.2017 рокупро накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення за ст. 91 КУпАП, скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Одеської області О.В. Копіца