АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 531/301/17 Номер провадження 33/786/561/17Головуючий у 1-й інстанції Кравець С. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ПО СПРАВІ ПРО АДМІНПРАВОПОРУШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2017 року м. Полтава

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області ОСОБА_1

розглянув матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Машівського районного суду Полтавської області від 05 травня 2017 року,

в с т а н о в и в :

Цією постановою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, українець, громадянин України, офіційно не працюючий, проживаючий за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

визнаний винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.124, ст.122-4 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Стягнуто із ОСОБА_2 судовий збір в сумі 320 грн. в дохід держави.

Згідно постанови суду ОСОБА_2 визнаний винуватим в наступному.

21.03.2017 року, о 14.20 год., ОСОБА_2, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, керував автомобілем НОМЕР_1, по вул.Полтавській в м.Карлівка Полтавської області, не впевнившись у безпечності зміни напрямку руху, не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу виїхав на смугу зустрічного руху та зіткнувся боковою частиною свого автомобіля НОМЕР_2, в результаті чого автомобіль „ВАЗ-2103 отримав механічні пошкодження, після чого залишив місце пригоди, чим порушив п.п. 2.9(а), 2.10, 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху.

На вказану постанову ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування постанови суду та закриття провадження у справі, оскільки притягнення до відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130, ст.124, ст.122-4 КУпАП є неправомірним, а при винесенні постанови, суддя взяв до уваги докази, які не є достатніми для визнання провини у скоєному.

Окрім того, зазначив, що потерпілий ОСОБА_3 та свідок ОСОБА_4, протиправно вимагали надання неправомірної вигоди для передання інспектору з дорожнього нагляду Карлівського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_5 задля не притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

Факти вчинення правопорушень заперечує, оскільки вказані обставини були штучно змодельовані працівниками поліції за участі потерпілого.

Водночас, судом не враховано, що потерпілим ОСОБА_3 та свідком ОСОБА_4, без передбачених законом підстав, здійснено проникнення до автомобіля ОСОБА_2 та завдано останньому тілесних ушкоджень.

Механічні пошкодження лівого дзеркала заднього виду автомобіля „ВАЗ-2103 були завдані самим потерпілим ОСОБА_3, оскільки пошкодження на транспортному засобі „ВАЗ-21061 відсутні, що підтверджує відсутність даних щодо зіткнення транспортних засобів.

Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, потерпілий ОСОБА_3, будучи належним чином повідомлені про місце, дату та час слухання справи, в судове засідання не зявились, попередньо не повідомивши суд про причину своєї неявки.

Перевіривши матеріали справи, приходжу до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.ст. 252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення, суд має повно, всебічно та обєктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та зясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність подій адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.124, ст.122-4 КУпАП, що підтверджується протоколами про адміністративні правопорушення від 21.03.2017 року та матеріалами доданими до них.

Висновок судді ґрунтується на обєктивних даних, що маються у справі та були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, керував транспортним засобом з ознаками алкогольного спяніння. Огляд на стан спяніння проведено у встановленому законом порядку.

Положення ч.1 ст.130 КУпАП вказують на притягнення особи до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортними засобами особі, яка перебуває в стані алкогольного спяніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до п.2.9(а) ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного спяніння, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Так, інспектором з дорожнього нагляду Карлівського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_5 направлено ОСОБА_2 до медичної установи для проходження огляду на стан спяніння.

Відповідно до висновку №113 від 21.03.2017 року щодо результатів медичного огляду з метою виявлення алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ОСОБА_2 перебував в стані спяніння, внаслідок вживання алкоголю, концентрація якого становила 2,11 % проміле, що відноситься до середнього ступеню спяніння.

На момент зупинення транспортного засобу провину у вчиненому ОСОБА_2 визнав, про що свідчать надані ним пояснення в протоколі про адміністративне правопорушення: „випив пива, після чого керував автомобілем НОМЕР_1 .

Підстави, які б давали можливість суду вважати, що вказані докази є сумнівними та неправдивими, відсутні, оскільки вони узгоджуються між собою, є послідовними та такими, що повністю відповідають обставинам справи.

Тому, доведеність провини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, належним чином обґрунтована сукупністю наявних в матеріалах справи доказів.

Разом з тим, суд також визнав ОСОБА_2 винуватим в тому, що керуючи транспортним, виїхав на смугу зустрічного руху та здійснив зіткнення із автомобілем, внаслідок чого вказаний автомобіль отримав механічні пошкодження.

Положення ст.124 КУпАП вказують на порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Відповідно до п.10.1 ПДР України перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Пункт 13.1 ПДР України водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Посилання апелянта на відсутність доказів, які б підтверджували вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до схеми місця ДТП від 21.03.2017 року, відображено уявний рух автомобіля та зафіксовано місце його подальшого зіткнення, по відношенню до якого автомобілю НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_3 завдано пошкодження лівого дзеркала заднього виду.

Винуватість ОСОБА_2 підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, письмовими поясненнями самого правопорушника, який зазначив, що відволікся від керування та виїхав на смугу зустрічного руху та зіткнувся боковою частиною свого автомобіля із боковою частиною автомобіля НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_3, внаслідок чого ніхто не постраждав; поясненнями потерпілого ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_4, які зазначили, що автомобіль НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2, виїхавши на зустрічну смугу руху, не вжив заходів щодо відвернення зіткнення та спричинив пошкодження транспортних засобів.

З огляду на вказане, в діях ОСОБА_2 наявні порушення правил дорожнього руху, що знаходяться в причинному звязку з скоєною дорожньо-транспортною пригодою.

Підстави, які б давали суду можливість вважати, що вказані докази є сумнівними та неправдивими, відсутні, оскільки вони є достатніми та належними, узгоджуються між собою та є такими, що повністю відповідають обставинам справи та доводять причетність ОСОБА_2 до вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Водночас, суд визнав ОСОБА_2 винуватим в тому, що після вчинення дорожньо-транспортної події останній залишив її місце.

Положення ст.122-4 КУпАП вказують притягнення до адміністративної відповідальності за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.

Відповідно до п.2.10(а) ПДР України у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобовязаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.

Відсутність транспортного засобу „ВАЗ-21061, д.н.з. НОМЕР_4, на місці скоєння дорожньо-транспортної пригоди підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 21.03.2017 року та схемою місця ДТП від 21.03.2017 року.

Згідно пояснень ОСОБА_2, останній після дорожньо-транспортної пригоди, злякавшись, поїхав додому, оскільки поспішав.

Вказаний факт також підтверджується поясненнями потерпілого ОСОБА_3, який зазначив, що ОСОБА_2 після зіткнення транспортних засобів, не зупиняючись, поїхав з місця вчинення ДТП.

З огляду на рапорт інспектора з дорожнього нагляду сектору превенції Карлівського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_5, після зіткнення автомобілів, ОСОБА_2 залишив місце ДТП до якого був причетний. Після оформлення матеріалів ДТП та проведеними пошуковими заходами, було розшукано ОСОБА_2 та транспортний засіб „ВАЗ-21061, д.н.з. НОМЕР_4, що знаходився без наявних механічних пошкоджень.

Тому, висновок суду першої інстанції про доведеність провини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП, є правильним та сумнівів не викликає.

Разом з тим, на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції відомостей, які б вказували на звернення ОСОБА_2 до відповідних органів відносно незаконності дій потерпілого ОСОБА_3, свідка ОСОБА_4 та інспектора з дорожнього нагляду Карлівського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_5 щодо порушення ними норм чинного законодавства не вбачається, а тому посилання апелянта про незаконне проникнення до належного йому транспортного засобу та протиправне вимагання працівниками поліції неправомірної вигоди, є безпідставними та надуманими задля уникнення правопорушником адміністративної відповідальності.

В межах справи про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальність у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.124, ст.122-4 КУпАП, питання притягнення інших осіб до відповідальності, судом апеляційної інстанції не вирішуються.

Окрім того, протоколи про адміністративні правопорушення складено вірно із дотриманням положень ст.256 КУпАП України, докази в матеріалах справи є послідовними та несуперечливими, повністю дослідженими судом в судовому засіданні, що спростовує твердження апелянта щодо формальності та неповноти розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене, вважаю, що підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування чи зміни постанови суду не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП , -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Машівського районного суду Полтавської області від 05 травня 2017 року відносно ОСОБА_2 без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДЯ О.І. Захожай