АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 33/774/900/17 Головуючий у І-й інстанції Воздвиженський О.Л.
Справа №175/4571/16-п Головуючий в ІІ інстанції Мазниця А.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 року м. Дніпро

Суддя Апеляційного суду Дніпропетровської області Мазниця А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року у справі про адміністративне правопорушення, якою

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та провадження в справі закрите у звязку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно постанови суду першої інстанції, 17 жовтня 2016 року о 17.50 годин на вул. Сурській в с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області водій ОСОБА_1, керуючи автомобілем «ВАЗ 2107», державний номерний знак 11275АН, в порушення вимог п.9.2 б, 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху України під час руху перед початком повороту ліворуч не подав сигнал світовим покажчиком повороту та не переконався у безпеці цього маневру. Крім того, під час його виконання водій ОСОБА_1 на дорозі, що має по одній смузі для руху в кожному напрямку, виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2, що потягло нанесення автомобілям механічних пошкоджень.

З наведених обставин суд першої інстанції зробив висновок про доведеність скоєння водієм ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а також про необхідність закриття провадження щодо нього з підстави, передбаченої п. 7 ст. 247 КУпАП у звязку зі збігом строку, передбаченого ст. 38 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову суду першої інстанції від 01.08.2017 року скасувати, а провадження у справі - закрити.

Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав його винним у вчиненні ДТП, оскільки з матеріалів справи та дійсних обставин ДТП вбачається, що в його діях відсутній склад правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Вказує, що суд не прийняв до уваги, що ДТП сталося 17.10 2016 року, а протокол про адміністративне правопорушення було складено значно пізніше - 04.11.2016 року, при цьому з наявних фотографій неможливо ідентифікувати автомобілі - учасники ДТП та саме місце ДТП.

Також зазначає, що судом не взято наявність на місці ДТП інших свідків - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з пояснень яких вбачається, що на момент скоєння ДТП, а саме 17.10.2016 року, дорожній знак 2.1 ""Надати дорогу" ПДР був встановлений на місці пригоди, а у його автомобілі при виконанні маневру повороту був включений сигнал світового покажчика повороту ліворуч.

Крім того, вони надали пояснення в яких вказали, що водій автомобіля "Лексус"перемістив свій транспортний засіб після скоєння ДТП, чим грубо порушив п.2.10. пп. а, в Правил дорожнього руху. Також суд проігнорував допит свідка, інспектора Серединського В.В., який склав протокол про адміністративне правопорушення. Зазначає, що вказаний протокол не містив даних про свідків, які є обовязковими, а тому він не є належним доказом у справі.

Вказує, що на момент ДТП він виконував вимоги ПДР України та вимоги дорожніх знаків "Головна дорога", "Надати дорогу". Крім того, суд не прийняв до уваги відповідь служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області та довідку Новоолександровської сільської ради, у якої на балансі та обслуговування знаходиться дорога, де було скоєно ДТП.

Також суд не прийняв до уваги лист в.о. голови філіі Дніпропетровського "Автодор" ОСОБА_5 від 29.05.2017 року, який підтверджує наявність дорожнього знаку "Надати дорогу " до його відновлення та на момент відновлення на дорозі, де було скоєно ДТП.

На думку апелянта, оскаржувана постанова винесена з порушенням норм процесуального права та з невірним застосуваннями норм матеріального права, що потягло за собою однобічне та неповне з'ясування судом усіх фактичних обставин, їх недослідження та ненадання їм належної оцінки.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених у ній підстав; представник потерпілого ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, вислухавши пояснення осіб, що брали участь в апеляційному розгляді, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду, приходить до наступних висновків.

Так, викладений в постанові суду першої інстанції висновок про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи, є законним і обґрунтованим та повністю узгоджується із наявними в матеріалах справи доказами, зокрема протоколом про адміністративне правопорушення, складеним уповноваженою особою з дотриманням вимог, передбачених ст. ст. 254 - 256 КУпАП; схемою місця події; письмовими поясненнями ОСОБА_9 та самого ОСОБА_1, а також свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_10

Даючи оцінку наявним доказам у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильність встановлення судом фактичних обставин вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, зафіксованих в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному відносно нього уповноваженою особою, та доведеність вини правопорушника поза розумним сумнівом.

Доводами апеляційної скарги такий висновок не спростовується. Так, під час розгляду справи судом першої інстанції та апеляційного розгляду було достовірно встановлено, що у день і час, вказані у постанові суду, автомобіль «ВАЗ 2107», державний номерний знак 11275АН, під керуванням водія ОСОБА_1, та автомобіль «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2, рухаючись по вул. Сурській в с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області у зустрічному відносно один одного напрямку, одночасно здійснювали проїзд перехрестя вказаної вулиці та дороги без назви, на якому і відбулося їх зіткнення, і такі фактичні обставини учасниками провадження не оспорюються.

Обгрунтовуючи свої доводи в частині помилковості висновку суду про його винуватість у настанні дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_1 вказує, що водій ОСОБА_9 виїхав на перехрестя з другорядній дороги, в той час як він рухався по головній дорозі, своєчасно увімкнув покажчик повороту та виконував маневр повороту ліворуч на перехресті з дотриманням вимог Правил дорожнього руху.

Суд апеляційної інстанції, частково погоджуючись з цими доводами, приходить до висновку, що дійсно автомобіль «ВАЗ 2107» виїхав на вказане перехрестя по головній дорозі, а автомобіль «Лексус» - з другорядної дороги, оскільки це обєктивно підтверджується встановленим перед цим перехрестям дорожнім знаком 2.3 «Головна дорога» з табличкою 7.8 «Напрямок головної дороги», наявність яких вбачається як з схеми дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 3), так і з фотографій місця події (а.с. 58-60, 112).

Разом з тим, не можна погодитись з посиланням апелянта на те, що він перед виконанням маневру повороту ліворуч своєчасно увімкнув відповідний покажчик повороту, оскільки ця обставина заперечується ОСОБА_2 та спростовується первісними письмовими показаннями самого ОСОБА_1, в яких він не тільки неодноразово вказує, що такий покажчик не вмикав, але й наводить обгрунтування цього (а.с. 7). Наступну зміну його позиції у цій частині належить вважати способом захисту, спрямованим на уникнення відповідальності.

Аналізуючи дії водія ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у них не вбачається невідповідності нормативним вимогам.

Так, наближаючись до перехрестя нерівнозначних доріг по другорядній дорозі, останній повинен був діяти відповідно до п. 16.11 Правил дорожнього руху, а саме дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху. Згідно п. 1.10 Правил дорожнього руху, під наданням дороги розуміється вимога до учасника дорожнього руху не продовжувати або не відновлювати рух, не здійснювати будь-яких маневрів (за винятком вимоги звільнити займану смугу руху), якщо це може примусити інших учасників дорожнього руху, які мають перевагу, змінити напрямок руху або швидкість.

Зважаючи на те, що, як було правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перед початком повороту ліворуч не виконав вимоги п. 9.2 «а», п. 9.4 Правил дорожнього руху та не увімкнув відповідний сигнал повороту, водій ОСОБА_2, з урахуванням положень п. 1.4. Правил дорожнього руху, мав всі підстави розраховувати, що автомобіль «ВАЗ 2107» на перехресті продовжить рух прямо, а отже автомобіль «Лексус», продовжуючи свій рух прямо, не створить йому перешкоди для руху і не змусить його змінювати напрямок руху або швидкість. Таким чином, водій ОСОБА_2, який за викладених обставин добросовісно продовжив рух через перехрестя, вимоги Правил дорожнього руху дійсно не порушував незалежно від того, чи був він обізнаний з встановленого перед перехрестям дорожнього знаку 2.1 ""Надати дорогу" про те, що дорога по якій він рухається, є другорядною, та чи був такий знак фактично встановлений на час ДТП.

Крім того, зі схеми дорожньо-транспортної пригоди вбачається, що зіткнення автомобілів відбулося на рівні ближчого до місця виїзду на перехрестя автомобіля «ВАЗ-2107» заокруглення краю проїзної частини дороги по вул. Сурській, на зустрічний для нього смузі руху, тобто в той час, коли автомобіль «Лексус» під керуванням водія ОСОБА_2 проїхав ділянку власне перехрещення доріг та був близький до того, аби звільнити перехрестя, а автомобіль «ВАЗ-2107» щойно перетнув умовну межу перехрестя, виїхавши на нього.

Таким чином, водій ОСОБА_1 не міг не бачити, що автомобіль «Лексус» рухається через перехрестя, не надає йому дорогу і створює перешкоду у русі, а також мав можливість запобігти зіткненню автомобілів, не виїжджаючи на смугу зустрічного руху саме в той час, коли по ній повз автомобіль під його керуванням рухався автомобіль «Лексус», а отже саме дії водія ОСОБА_1, що не відповідають вимогам Правил дорожнього руху, перебувають у причинному звязку з настанням події ДТП та пошкодженням транспортних засобів.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, є доведеною поза розумним сумнівом, а також що дійсно на час винесення оскаржуваної постанови строк накладення адміністративного стягнення, передбачений ч. 2 ст. 38 КУпАП, збіг.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не спростовують вищенаведеного обґрунтування винуватості ОСОБА_1 та полягають у власному субєктивному тлумаченні апелянтом положень Правил дорожнього руху та фактичних обставин події.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та вважає за необхідне постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя

Апеляційного суду

Дніпропетровської області ОСОБА_11