Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЄУ № 334/2875/17 Суддя в 1-й інстанції Добрєв М.В.
Провадж. № 33/778/2875/17 Суддя в 2-й інстанції Тютюник М.С.
Категорія ст. 471 МКУ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року місто Запоріжжя

Суддя апеляційного суду Запорізької області Тютюник М.С., за участю захисника-адвоката Ящук О.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2, представника Запорізької митниці ДФС Ковальок О.А., розглянувши в залі апеляційного суду Запорізької області у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17 серпня 2017 року, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МКУ та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 1 700 гривень з конфіскацією предметів, що є безпосередніми предметами порушення митних правил, стягнуто судовий збір,

ВСТАНОВИВ:

згідно з оскаржуваною постановою, 18.02.2017, о 02 год. 15 хвилин в зоні митного контролю залу «на приліт» міжнародного аеропорту м. Запоріжжя під час оформлення у митному відношенні пасажирів рейсу № 4764 «Сабіха-Запоріжжя» авіакомпанії «Пегасус» громадянин України ОСОБА_2 самостійно обрав для проходження митного контролю «зелений коридор», де митний контроль здійснюється у спрощеному порядку (без заповнення митної декларації). Після перетину громадянином «білої смуги», що позначє закінчення «зеленого коридору», під час проведення митного контролю встановлено, що у поясній сумочці громадянина, знаходиться іноземна валюта (долари США) у кількості 21000. Дозвільних/банківських документів на ввезення валюти надано не було. Валюта знаходилась без ознак приховування.

Не погоджуючись з вказаною постановою суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати, провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Зазначає, що судом першої інстанції порушено вимоги ст. 526 МК України щодо своєчасного сповіщення його та захисника про місце і час розгляду справи, що призвело до порушення його прав, передбачених ст. 268 КУпАП. Вказує, що судом не були допитані в судовому засіданні ні він, ні свідок ОСОБА_4, що також є порушенням права на захист. Крім того, з протоколу про адміністративне правопорушення не вбачається про його присутність при складанні протоколу, ці дані інспектор не зазначив, лише вказав, що примірник ОСОБА_2 отримав 18.02.1017 року.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник ДФС вказує на законність оскаржуваного рішення, дотримання судом вимог процесуального та матеріального права. Посилається на докази доведеності вини ОСОБА_2 та затягування процесу з боку останнього. Просить відмовити ОСОБА_2 у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану постанову залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення адвоката Ящук О.В., яка підтримала апеляційну скаргу, представника Запорізької митниці ДФС Ковальок О.А., яка доводи та вимоги апеляційної скарги вважала необґрунтованими та просила залишити її без задоволення, а постанову судді без змін, перевіривши доводи скарги, вважаю, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так, у відповідності до ст.471 МК України порушення митних правил є порушення встановленого цим Кодексом порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто переміщення через митний кордон України особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження (проїзд) через "зелений коридор", товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, або товарів в обсягах, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України.

Диспозиція ст.471 МК України є бланкетною нормою і передбачає відповідальність за переміщення через митний кордон України товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено.

У даній справі предметом переміщення через митний кордон України стали грошові кошти у валюті - долари США у розмірі 21 000.

Відповідно до ст.366 Митного кодексу України, громадянин самостійно обирає "зелений коридор" або "червоний коридор" для проходження митного контролю.

Обрання "зеленого коридору" вважається заявою громадянина про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони та/або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території, та свідчить про факти, що мають юридичне значення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 своїми діями обрав порядок проходження митного контролю через зону спрощеного митного контролю "зелений коридор", де не передбачено наявність у особи предметів на переміщення яких через митний кордон України встановлено заборони чи обмеження. При цьому, ОСОБА_2 митної декларації не заповнював, з приводу декларування суми коштів до інспекторів митниці не звертався. Будь-які документи на переміщення вказаної суми у валюті через митний кордон України у нього були відсутні.

Висновки судді про доведеність події порушення митних правил, передбаченого ст. 471 МК України підтверджуються зібраними у справі доказами, а саме: протоколом про порушення митних правил від 18 лютого 2017 року № 0045/112000000/17, доповідною запискою головного державного інспектора-кінолога СБНПН і З УБМП Запорізької митниці ДФС, описом предметів вилученних у правопорушника ОСОБА_2, письмовими поясненнями ОСОБА_2 та копією його паспорта, письмовими поясненнями свідка ОСОБА_4 та копією її паспорта.

На підставі вказаних доказів суддя дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за ст. 471 МК України та на законних підставах, у відповідності до санкції цієї статті, наклав на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн. із конфіскацією валюти в дохід держави.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, ОСОБА_2 не був присутнім в судовому засіданні суду першої інстанції, яке завершилось ухваленням судового рішення.

Між тим, про неодноразові судові засідання ОСОБА_2 повідомлявся заздалегідь належним чином, а факт обізнаності ОСОБА_2 та адвоката Світличного О.Ю. про розгляд справи підтверджується неодноразовими зверненнями останніх до суду з клопотаннями про відкладення слухання справи (а.с. 52, 63).

Суд першої інстанції неодноразово давав можливість прийняти участь в судовому засіданні, але ОСОБА_2 не скористався своїм правом, що дає підстави зробити висновок про зловживання своїми правами, ухиляння від участі у справі про адміністративне правопорушення задля затягування строків розгляду з метою уникнення адміністративної відповідальності, а тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом вимог ст.268 КУпАП є непереконливими, суд мав підстави розглядати справу без участі ОСОБА_2

Матеріали провадження засвідчують здійснення судом дій, направлених на повідомлення правопорушника про дати судових засідань, обізнаність останнього з цього приводу та фактичного ухилення від явки до суду, що у своїй сукупності вказує на безпідставність тверджень апелянта з приводу недопущення ОСОБА_2 до судового розгляду.

З приводу наведених апелянтом доводів також вважаю за необхідне, згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», взяти до уваги рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», яким наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, суд першої інстанції, маючи у своєму розпорядженні письмові пояснення ОСОБА_2 (а.с.23) щодо подій, які розглядаються у рамках даної справи про адміністративне правопорушення, був обізнаний із позицією останнього, якій фактично дав оцінку, прийшовши до висновку про доведеність його провини.

Викликаючи ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції, додатково надавалась останньому можливість реалізувати свої права, що пов'язано виключно із доброю волею останнього та присутністю його захисника при апеляційному перегляді справи, у зв'язку із цим, доводи про порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, апеляційний суд вважає також не обґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Так, за письмовими поясненнями свідка ОСОБА_4, дана особа повідомила за яких обставин у приміщенні аеропорту м. Запоріжжя 18.02.2017 року після перетину білої смуги зеленого коридору до неї звертався незнайомий їй чоловік з проханням вказати про приналежність їй грошових коштів, які в дійсності належали саме цьому чоловіку та її відмову у цьому його проханні.

Апеляційним судом було здійснено виклик даного свідка в судове засідання, однак вона повідомила в телефонному режимі, що не має можливості прибути до суду чи надати покази в режимі відеоконференції, оскільки має маленьку дитину та зараз проживає у м. Донецьк, який не підконтрольний Україні. Разом з тим повідомила про підтримку раніше даних письмових пояснень, до яких нема чого додати.

Факти обрання та перетину ОСОБА_2 зеленого коридору, вилучення у останнього грошових коштів в розмірі 21 000 доларів США, відсутність дозвільних документів на ввезення валюти у сукупності із поясненнями свідка ОСОБА_4 та працівників ДФС спростовують версію ОСОБА_2 щодо неналежності йому даних коштів та перетин кордону з даною сумою грошей на прохання ОСОБА_4 Дані пояснення ОСОБА_2 до того ж не спростовують правильність кваліфікації його дій.

Аналіз доказів засвідчує доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України.

Крім того, не впливають на законність та обґрунтованість судового рішення доводи апелянта щодо не зазначення інспектором при складанні протоколу присутності чи відсутності ОСОБА_2, оскільки це не спростовує висновків судді суду першої інстанції та не перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За змістом письмового поясненнями ОСОБА_2 він був присутнім під час складання протоколу, що зайняло декілька часів та вказав на повернення йому певної суми коштів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

При накладенні адміністративного стягнення суд дотримався вимог ст. 33 КУпАП, наклавши стягнення у межах встановлених санкцією ст. 471 МК України. Призначене стягнення є домірним скоєному, відповідає меті виховного впливу.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП справа переглянута в межах доводів апеляційної скарги.

Істотних порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи, не встановлено.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17 серпня 2017 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду

Запорізької області М.С. Тютюник