Справа № 495/4464/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2017 м. Білгород-Дністровський

Суддя Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Шевчук Ю.В.

розглянувши матеріали, які надійшли від Регіонального представництва Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в Одеській областіпро притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Маразліївка, Б-Дністровського району, громадянка України, начальник управління освіти, культури, сімї, молоді та спорту виконавчих органів Маразліївської сільської ради, мешкає в с. Маразліївка, Білгород-Дністровського р-ну, вул. Миру, 59, і/к НОМЕР_1

за ст. 212-3 ч. 4 Кодексу України про адміністративні правопорушення

ВСТАНОВИВ :

До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшли матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 212-3 ч. 4 КпАП України.

Судове засідання призначене на 03.07.2017 року на 13:00 год. не відбулося у звязку з хворобою судді.

У судове засідання на 28.09.2017 року на 11.00 год. правопорушник ОСОБА_1 не зявилась. про день слухання справи була повідомлена належним чином, що підтверджується судовою телефонограмою, причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи або розгляду справи за її відсутністю до суду не надходило..

Згідно складеного протоколу про адміністративне правопорушення, за результатами перевірки звернення було встановлено наступне.

До Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за належністю від Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області надійшла скарга ОСОБА_2 (далі - заявниця) від 31.03.2017 р. щодо стверджуваного порушення Маразліївською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області (далі - рада) її права на доступ до публічної інформації.

За даним зверненням Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини у відповідності до ст. 16 та ст. 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» відкрито провадження.

Як вбачається з матеріалів звернення, 17.03.2017 р, Заявниця звернулась до ОСОБА_3 з запитом на інформацію, а саме щодо надання копії штатного розпису філії «Долинівський навчально-виховний комплекс І ступеня - дошкільний навчальний заклад» Широківського навчально- виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» Маразліївської сільської ради станом на 01.09.2016 року та 01.12.2016 року. Запит було зареєстровано в ОСОБА_3 за Вх. № 409 від 20.03.2017 року.

27.03.2017 р. за Вих № 88 на запит Заявниці ОСОБА_3 за підписом Начальника ОСОБА_3 ОСОБА_1 було надано відповідь, в якій зазначено про неможливість надання запитуваної інформації у звязку з тим, що запит не містить жодних обставин які б надали правові підстави для витребування внутрішньої господарчої документації Установи, при цьому ОСОБА_3 не спростовується факт володіння запитуваною у запиті заявника інформацією.

ОСОБА_3 у відповіді посилається на норми Закону України «Про звернення громадян».

Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації, надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Дане розяснення визначене статтею 19 Закону України Про доступ до публічної інформації. Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Таке роз'яснення висвітлено у статті 3 Закон України "Про звернення громадян.

Запит на інформацію подається з метою реалізувати конституційне право на отримання інформації, передбачене статтею 34 Конституції України і детально врегульоване Законом України Про доступ до публічної інформації, звернення з метою реалізації низки конституційних прав. А саме, за допомогою пропозицій громадяни можуть реалізовувати не тільки право на звернення до органів державної влади та місцевого самоврядування, але й право брати участь в управлінні державними справами. З заявами звертаються щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939- VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обовязків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Аналіз цього визначення та переліку розпорядників публічної інформації, закріпленого у статті 13 Закону № 2939-VІ, свідчить, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях, зокрема уся інформація, що перебуває у володінні субєктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб'єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання (пункт 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI), інформація щодо використання бюджетних коштів юридичними особами, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим (пункт 2 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI), інформація щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них, якщо йдеться про суб'єктів господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями (пункт 4 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI), інша інформація, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідна інформація) (частина друга статті 13 Закону № 2939-VI).

Отже, визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні субєктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Як зазначено в пункті 1 частини першої статті 3 Закону право на доступ до публічної інформації гарантується обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 5 Закону гарантує, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про інформацію» інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

За загальним правилом не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI, вказану інформацію може бути обмежено в доступі, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину (частина пята стаття 6 Закону № 2939-VI).

Інших ніж вказані вище підстав для обмеження доступу до інформації Закон не передбачає. Отже, якщо інформація належить до конфіденційної, для обмеження доступу до неї розпорядник має перевірити дотримання сукупності вимог, передбачених частиною другою статті 6 Закону (застосувати трискладовий тест). Так, у відповіді розпорядник має вказати, для захисту якого інтересу доступ до інформації обмежується. Якщо такий інтерес наявний, далі розпорядник має вказати, в чому полягає істотність шкоди, що може бути завдана розголошенням цієї інформації, і чому суспільний інтерес в її отриманні не переважає шкоду від її оприлюднення. Відсутність відповіді хоча б на одне із вказаних питань означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає.

Відповідно інформація про всі дії субєктів владних повноважень стосовно розпорядження коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном не може бути обмежена в доступі, за винятком, коли, як зазначалось вище, таке обмеження здійснюється в інтересах національної безпеки, оборони, розслідування чи запобігання злочину.

Згідно постанови Пленуму ВАСУ №10 від 29.09.2016, у відмови у доступі до публічної інформації повинно вбачатися:

1) якому з перелічених у пункті 1 частини другої статті 6 Закону № 2939- VI інтересів (далі - правомірні інтереси) відповідає обмеження, а також чому обмеження доступу відповідає зазначеному інтересу (інтересам);

2) у чому конкретно полягає шкода правомірному інтересу (інтересам); яким є причинно-наслідковий звязок між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації (пункт 2 частини другої статті 6 Закону № 2939-УІ);

3) чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (пункт 3 частини другої статті 6 Закону № 2939-УІ) (щодо визначення суспільного інтересу див. пункт 6.4).

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих трьох підстав «трискладового тесту» означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необгрунтованою.

Вищевказані норми Закону України «Про доступ до публічної інформації» кореспондуються з нормами Закону України «Про захист персональних даних».

Так, частина перша статті 10 Закону України «Про захист персональних даних» встановлює, що використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим субєктам відносин, повязаних із персональними даними, що здійснюється за згодою субєкта персональних даних чи відповідно до закону.

Персональні дані, зазначені у декларації про майно, доходи, витрати і зобовязання фінансового характеру, оформленій за формою і в порядку, встановленими Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, визначених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» (частина третя статті 5 Закону України «Про захист персональних даних»).

З аналізу вищезазначених норм законодавства, вбачається, що обмеження доступу до інформації з декларацій про майно, доходи, витрати і зобовязання фінансового характеру прямо заборонено Законом, крім відомостей, зазначених в абзаці другому частини другої статті 12 вказаного Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Крім того, ані Законом України «Про доступ до публічної інформації», ані Законом України «Про захист персональних даних» не передбачено жодного випадку обмеження доступу до інформації з декларації про майно, доходи, витрати і зобовязання фінансового характеру, крім визначеного переліку відомостей.

Закон № 2939-УІ не містить переліку способів ознайомлення запитувача інформації із запитуваною інформацією. Зважаючи на частину другу статті 34 Конституції України та частину другу статті 7 Закону № 2657-ХІІ про те, ще ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом, спосіб ознайомлення визначається самим запитувачем інформації. Винятком є випадок, коли розпорядник надсилає відповідь, в якій міститься відмова або відстрочка розгляду запиту. Для таких випадків законом передбачена обовязкова письмова форма (частини пята і шоста статті 22 Закону № 2939-УІ).

Доступ до інформації може забезпечуватися як шляхом надання копій документів (частина друга статті 21 Закону № 2939-УІ), так і шляхом перегляду документів за місцезнаходженням розпорядника інформації.

Запитуючи копію документа, особа не зобовязана наводити конкретну інформацію, яку вона має намір з його допомогою отримати, а повинна вказати вид, назву, реквізити чи зміст документа, якщо їй це відомо. Такий документ або його частина, доступ до якої не обмежений, є самостійним предметом запиту на інформацію (пункт 2 частини пятої статті 19 Закону № 2939-УІ).

Згідно п.п. 9. постанови Пленуму ВАСУ №10 від 29.09.2016 Обовязок розпорядника надати інформацію (документи) на запит не змінюється залежно від особи запитувача, при вирішенні питання щодо того, чи надавати інформацію у відповідь на запит, будь-який розпорядник інформації повинен акцентувати увагу не на особі запитувача чи обставинах його життя, а виходити з того, що така інформація розкривається необмеженому колу осіб.

Більше того, законодавством у сфері доступу до публічної інформації не передбачено обовязку розпорядника інформації ідентифікувати особу запитувача. Тобто запитувачу не потрібно додавати до запиту документи, що посвідчують особу (копію паспорта, ідентифікаційного коду), а розпорядник інформації не здійснює жодних дій з перевірки особи запитувача, наприклад звірення підпису із зразком, надсилання уточнюючих запитань тощо. Тобто запитувач може вказати будь-яке прізвище, імя, по батькові, і розпорядник не може і не повинен його перевіряти.

Відповідно до вимог ст.22 Закону передбачає чотири випадки (підстави) відмови у задоволені запиту, а саме розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит, інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком, не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону. Перелік підстав для відмови у задоволенні запиту на інформацію, закріплений частиною першою статті 22 Закону № 2939-УІ, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно Положення філії Долинівського навчально-виховного комплексу І ступеню - дошкільного навчального закладу Широківського навчально- виховного комплексу Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад Маразліївської сільської ради (далі - Філія) створена згідно рішення Ради №185 від 15.07.2016 Філія, функціонує за рахунок коштів освітньої субвенції передбачених відповідними кошторисами витрат затвердженими директором Широківського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад І-ПІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» Маразліївської сільської ради.

Особи, які залучені до організації навального і методично- організаційного забезпечення діяльності навчального комплексу отримують заробітну плату безпосередньо з освітньої субвенції.

Майно навчального комплексу є власністю Засновника, перебуває на балансі навчального комплексу її засновника, знаходиться в розпорядженні навчального комплексу в межах повноважень керівника навчального комплексу, визначених даним Положенням.

Отже, відповідь ОСОБА_3 листом від 27.03.2017 р. за Вих № 88 на запит Заявниці за підписом Начальника ОСОБА_3 ОСОБА_1 є такою що не виповідає закону.

Таким чином, в діях Начальника ОСОБА_3 освіти, культури, сімї, молоді та спорту виконавчих органів Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області ОСОБА_1, вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення у звязку з порушенням Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме ненадання інформації.

Статтею 10 Закону та пунктом 8-1 ч. 1 ст. 255 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що:

- право складати протокол про адміністративне правопорушення надано уповноваженим особам секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини або представникам Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (статті 188-39, 188-40, 212-3 (крім порушень права на інформацію відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до пункту 3.6. Посадової інструкції Головного спеціалісту Відділу забезпечення діяльності регіональних представництв, затвердженого Керівником Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 15.09.2015, Головний спеціаліст Відділу забезпечення діяльності регіональних представництв складає протоколи про адміністративні правопорушення за фактами невиконання законних вимог Уповноваженого та представників Уповноваженого відповідно до статті 18840 КУпАЛ, порушення законодавства у сфері захисту персональних даних відповідно до статті 18839 КУпАП, порушення Законів України «Про звернення громадян» (права на звернення) та «Про доступ до публічної інформації», ненадання доступу до судового рішення або матеріалів справи за заявою особи, а також іншого порушення Закону України «Про доступ до судових рішень» відповідно до статті 212J КУпАП.

Адміністративний матеріал у відношенні ОСОБА_1 за ст.. 212-3 ч. 4 КУпАП надійшов до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 15.06.2017 року.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 08.06.2017 року правопорушення, яке вчинила ОСОБА_1 відбулося в 27.03.2017 року.

Згідно ч. 7 ст. 38 КпАП України, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення.

На момент надходження адміністративного матеріалу до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області вже сплив строк притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, що згідно ст. 247 п. 7 КпАП України є підставою для закриття справи.

Згідно ст. 247 п. 7 КпАП України обставиною для закриття справи є закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків передбачених ст.. 38 цього кодексу.

Згідно ст. 247, 284 КпАП України в разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КпАП України виноситься постанова про закриття справи.

Керуючись ст. 38, 247, 284, 212-3 КпАП України, суддя , -

ПОСТАНОВИВ:

В справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 212-3 ч. 4 КпАП України - відмовити.

Адміністративну справу по відношенню до ОСОБА_1 - провадженням закрити, у звязку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення..

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законними представником, захисником, потерпілим, його представником або на неї може бути винесено протест прокурора протягом 10 днів з дня винесення постанови.

СУДДЯ :