П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.05.2017 Справа №607/1124/17

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Братасюк В.М., розглянувши матеріали, що надійшли з Управління Держпраці у Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянки України, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_3, працюючої головним бухгалтером ПП «Благоустрій»,

за ч.1 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

Управлінням Держпраці у Тернопільській області направлено до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області матеріали справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Як вбачається із протоколу про адміністративне правопорушення № 19-01-40/007 від 13.01.2017 р., ОСОБА_1, працюючи на посаді головного бухгалтера ПП «Благоустрій», упродовж жовтня-грудня 2016 року вчинила адміністративне правопорушення за ознаками ч.1 ст.41 КУпАП, а саме: 1. Доплата за роботу у несприятливих умовах праці не проводиться працівникам що працюють на посадах: електрогазозварювальник, слюсар-сантехнік, монтажник внутрішніх санітарно-технічних систем і обладнання, що є порушенням статті 100 КЗпП України. 2. Усупереч вимогам частини 1 та 2 статті 115 КЗпП України і частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці», упродовж жовтня - грудня 2016 року заробітна плата виплачувалась по мірі поступлення коштів, не регулярно, без виплати авансу та пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. 3. Усупереч вимогам частини 4 статті 115 КЗпП України та частини 1 статті 21 Закону України «Про відпустки», заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується пізніше ніж за три дні до її початку. Згідно графіку відпусток на 2016 рік та поданої 22.09.2016 року заяви, двірнику ОСОБА_2 була надана щорічна відпустка тривалістю 24 календарних дні з 3 жовтня 2016 року, а відпускні їй було виплачено 15 листопада 2016 року. Аналогічне порушення мало місце і при наданні відпустки прибиральнику ОСОБА_3 у вересні 2016 року. 4. Оплата праці працівників підприємства упродовж жовтня - грудня 2016 року в першочерговому порядку не здійснювалась. В той же час підприємство проводило інші платежі, що є порушенням частини 5 статті 97 КЗпП України і частини 3 статті 15 України Закону України «Про оплату праці». 5. Усупереч вимогам частини 1 статті 47 і частини 1 статті 116 КЗпП України, виплата належних звільненому працівникові сум у день звільнення не проводиться. Згідно поданої 12 жовтня 2016 року заяви, наказом від 01.11.2016 року № 107-к ОСОБА_4 був звільнений з роботи за власним бажанням 1 листопада, однак виплата належних йому від підприємства сум, була здійснена не у день звільнення, а 06.12.2016 року. Аналогічне порушення мало місце і при звільненні ОСОБА_5 12 листопада 2016 року, належні кошти якій було виплачено 20.12.2016 року. 6. Звільненим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що є порушенням частини 1 статті 117 КЗпП України.

У судовому засіданні ОСОБА_1, пояснивши, що повністю розуміє зміст розяснених їй прав, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, винною себе у вчиненому адміністративному правопорушенні не визнала, надавши письмові пояснення, в яких пояснила, що в них на підприємстві не має заборгованості по заробітній платі та не має несприятливих умов праці.

Відповідно до вимог закону формулювання суті правопорушення повинно бути чітким і конкретним із зазначенням місця, часу, способу його вчинення, мотивів і форми вини, а висновки суду щодо оцінки доказів мають вказуватись у вигляді точних і категоричних суджень, які виключали б сумніви з приводу достовірності доказів на обґрунтування висновку про винуватість особи.

Згідно з положеннями статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Встановлено наступні обставини:

Пунктом 1 порушення ст. 100 КЗпП України, на думку інспектора, що полягає у не здійсненні доплат за роботу у несприятливих умовах праці працівникам, які працюють на посадах: електрогазозварювальник, слюсар - сантехнік, монтажник внутрішніх санітарно - технічних систем і обладнання.

Даний висновок інспектора є безпідставним та таким, що не ґрунтується на дійсних обставинах, оскільки згідно штатного розпису ПП «Благоустрій» на підприємстві дійсно передбачено посади електрогазозварювальника, слюсара-сантехніка. Посада ж монтажника внутрішніх санітарно - технічних систем і обладнання відповідно до Наказу Держкомітету України по житлово-комунальному господарству №59 від 04.08.1997 року на підприємстві - не передбачена. Дана посада залишалася вільною, з 01.01.2017 року в штатний розпис внесено зміни і дана штатна одиниця є виключеною.

Крім того, згідно Протоколу проведення досліджень важкості та напруженості праці №811 від 05.10.2016 року та Висновку щодо проведеної атестації робочих місць за умовами праці, уповноваженим органом віднесено робоче місце «електрогазозварника» на ПП «Благоустрій», - до робочих місць з допустимими умовами праці.

Встановлено, що працівникам які обіймають посади: електрогазозварювальника, слюсаря-сантехніка і виконують роботу в умовах які визнані уповноваженим органом - сприятливими, підприємство здійснює нарахування і виплату премій в розмірі до 50 % від заробітної плати.

П.2 та п.4 порушення вимог частини 1 і 2 статті 115 КЗпП України і частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці», та на думку інспектора, що полягало в наступному, - у продовж жовтня - грудня 2016 року заробітна плата виплачувалась по мірі поступлення коштів, нерегулярно, без виплати авансу та пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. А також, порушення частини 5 статті 97 КЗпП України і частини 3 статті 15 Закону України «Про оплату праці», що виразилось у здійсненні підприємством оплати праці працівників у продовж жовтня грудня 2016 року не у першочерговому порядку, оскільки підприємство здійснювало інші платежі.

В Акті про проведення перевірки №19-01-40/008 не зафіксовано, а отже в ході перевірки не виявлено факту існування на підприємстві заборгованості з виплати заробітної плати чи інших пов'язаних платежів, а також щодо здійснення (чи нездійснення) нарахувань компенсації (індексації) у зв'язку з затримкою виплати заробітної плати (п. 5.8), а навпаки, зазначено, що такі не вимагаються від підприємства.

Крім того, у п. 5.2.1. зафіксовано, що на підприємстві не встановлено фактів прийняття власником або уповноваженим органом в односторонньому порядку рішень з питань оплати праці, що погіршують умови встановлені законодавством, угодами, колективним договором. Крім того, не виявлено нецільового використання коштів, призначених саме для виплати заробітної плати.

Згідно статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Таким чином, положеннями даної норми закону передбачено обов'язок роботодавця здійснювати виплату не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Отже, законодавцем встановлено мінімальну кількість виплат протягом місяці - 2 рази, та у період не менше 16 календарних днів. Відповідно, з аналізу даної норми слідує, що підприємство має право здійснювати виплату сум заробітної плати протягом місяця і більше 2 разів та в менший проміжок часу.

В свою чергу, основним видом діяльності ПП «Благоустрій» є технічне обслуговування внутрішньо-будинкових систем: холодного водопостачання, водовідведення, теплопостачання, гарячого водопостачання; проведення поточного ремонту конструктивних елементів в житлових будинках; технічне обслуговування та технічний огляд ліфтового господарства.

Відповідно, основним джерелом надходження коштів на підприємство є кошти отримані як оплата послуг від споживачів, своєчасність надходження яких залежить в першу чергу від добросовісності отримувачів таких послуг, та суми надходжень є не прогнозованими. В свою чергу, діяльність підприємства пов'язана з постійними ризиками виникнення аварійних ситуацій на усунення яких підприємством можуть бути понесені додаткові та незаплановані витрати. У відповідності до основних принципів підприємницької діяльності, така здійснюється на власний ризик, відповідно, враховуючи вказані вище фактори, підприємством з метою недопущення порушення прав працівників щодо своєчасності виплати заробітної плати, та недопущення відсутності коштів на усунення не передбачуваних аварій, чи незабезпечення поточних робіт, здійснюється виплата заробітної плати пропорційно до надходжень від платників, частіше ніж двічі на місяць та з дотриманням граничних строків виплат між повною виплатою авансу і заробітною платою через проміжок часу менше 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду.

Проте, суб'єкт владних повноважень не зважаючи на встановлений факт відсутності заборгованості з виплати заробітної плати формально віднісся до своїх обов'язків та не врахувавши вказані вище обставини, прийшов до безпідставного висновку про недотримання ОСОБА_1 вимог частини 5 статті 97, частини 1 і 2 статті 115 КЗпП України, статті 15 і частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці».

П.3 порушення вимог частини 4 статті 115 КЗпП України та частини 1 статті 21 Закону України «Про відпустки», яке полягало в тому, що заробітна плата за час відпустки виплачується пізніше ніж за три дні до її початку.

Згідно графіку відпусток на 2016 рік та поданої 22.09.2016 року заяви, ОСОБА_2 була надана щорічна відпустка тривалістю 24 календарні дні з 03.10.2016, а відпускні було виплачено 15.11.2016р. Аналогічне мало місце і при наданні відпустки і ОСОБА_3 у вересні 2016 року.

Даний такий висновок зроблено без врахування всіх обставин, що мають значення, а саме, суб'єктом владних повноважень без зазначення мотивів не було прийнято ні в ході перевірки, ні підчас прийняття оскаржуваного рішення до уваги те, що підприємством в повній мірі та своєчасно була нарахована вказаним працівникам заробітна плата за період відпуски (відпускні).

Проте, враховуючи подані працівниками ОСОБА_2М та ОСОБА_3І заяви з приводу не здійснення такої виплати перед відпусткою, а у інший визначений ними строк, підприємством здійснено такі виплати з урахуванням поданих власниками таких коштів заяв. Слід зазначити, що за своєю природою право на одержання заробітної плати, пенсій і інших виплат є суворо особистим, оскільки виникає у чітко визначеної особи і має на меті саме її матеріальне забезпечення, а тому і з врахуванням державних гарантій щодо оплати праці, особа не позбавлена права вільно розпоряджатись належними їй коштами. За таких обставин, реалізація громадянином такого права, не може та не свідчить про недотримання підприємством мінімальних державних гарантій щодо оплати праці.

П.5 на думку інспектора, усупереч вимог частини 1 статті 47 і частини 1 статті ст. 116 КЗпП України, не проводиться виплата належних звільненому працівникові сум у день звільнення сум, а саме:

ОСОБА_6 на підставі поданої заяви від 12.10.2016р. та згідно наказу №107-к звільнений з роботи за власним бажанням 01.11.2016р., а виплата належних при звільненні сум здійснена 06.12.2016р.;

*Петрик A.M. на підставі поданої заяви та згідно наказу звільнена з роботи за власним бажанням 12.11.2016р., а виплата належних при звільненні сум здійснена 20.12.2016р.

Дане твердження інспектора слід розглядати в сукупності з висновками суб'єкта владних повноважень викладених у п. 6 Протоколу.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, адміністрація підприємства зобов'язана в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, відповідно до Інструкції №58 і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП.

Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст.ст. 116, 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

ОСОБА_1 було дотримано вимоги частини 1 статті 47 і частини 1 статті ст. 116 КЗпП України при звільнені ОСОБА_4, ОСОБА_7

Слід відмітити, що виплата заробітної плати та інших належних працівникам платежів на ПП «Благоустрій» здійснюється шляхом перерахування коштів на відповідні карткові рахунки відкриті працівниками в установах банку, відповідно, з урахуванням вимог ст. 47 КЗпП України, підприємством в день звільнення було видано вказаним працівникам належно оформлену трудову книжку та повідомлено останніх про нараховані суми, належні їм при звільненні до здійснення такого перерахування коштів на відповідні зарплатні рахунки працівників, з метою недопущення та врегулювання у разі виникнення, спору про розмір належних до виплати сум (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

Проте, в той же час, вказаними працівниками підприємства було подано письмові заяви з проханням не здійснювати перерахування належних їм при звільненні сум у день звільнення у зв'язку з втратою зарплатної банківської карти (ОСОБА_4М.), та у зв'язку з терміновим переїздом у сільську місцевість, у якій відсутні банківські термінали, обслуговування яких проводиться банком з яким працівник уклав зарплатний договір (ОСОБА_5А.) і з клопотанням здійснити таку виплату іншого календарного дня, який визначений останніми з урахуванням необхідного часу для усунення вказаних у заяві обставин.

Відповідно, враховуючи зазначені вище заяви працівників, а отже, не з вини ОСОБА_1 здійснено перерахування належних звільненому працівникові сум не у день звільнення, а у строки зазначені звільненими працівниками (06.12.2016р. та 20.12.2016р.).

З огляду на викладене, ОСОБА_1 не було допущено порушення вимог частини 1 статті 47 і частини 1 статті ст. 116 КЗпП України.

Враховуючи вищезазначене, інспектор безпідставно дійшов висновку про наявність вини ОСОБА_1 у затримці виплати вказаним працівникам належних їм при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, та про порушення нею вказаних норм закону.

Аналіз наведених вище обставин та доказів в їх сукупності не дає достатніх і переконливих підстав дійти висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, та про доведеність її винуватості у вчиненні даного правопорушення.

За змістом статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях та усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом (частина 1 статті 7 КУпАП).

Відповідно до пункту 1 статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, у звязку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

З огляду на вказане, проаналізувавши та оцінивши відповідно до вимог статті 252 КУпАП наведені вище обставини справи та докази в їх сукупності, суддя дійшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттю, у звязку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

За даних обставин вважаю, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, а тому, справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.41 КУпАП слід провадженням закрити, у звязку з відсутністю в її діях складу правопорушення.

Керуючись ст.ст. 7, 247, 280, 283, 284, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадженням закрити, у звязку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги чи внесення прокурором подання.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.

Апеляційна скарга може бути подана особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня винесення постанови.

СуддяОСОБА_8