АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 33/796/2956/2017 Суддя у першій інстанції: Шевчук В.П.
Категорія: ст.130 КУпАП Головуючий у апеляційній інстанції: Фрич Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2017 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва Фрич Т.В., за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, його захисника ОСОБА_4, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3, на постанову судді Деснянського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року щодо

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1,

в с т а н о в и л а:

Постановою судді Деснянського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року, ОСОБА_3 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП піддано адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, 10200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

Цією ж постановою стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір, що становить 320 грн.

Згідно постанови, ОСОБА_3 29.07.2017 року, приблизно о 10 год. 50 хв. по вул. Шевченка в м. Чернігові керував автомобілем «Крайслер» д.н. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп'яніння. Від проходження медичного огляду на стан сп'яніння водій відмовився в присутності свідків, чим порушив п. 2.5 ПДР України, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_3подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову Деснянського районного суду м. Києва від 27.10.2017 року в частині притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги, апелянт вказує на те, що судом розгляд відбувся без участі ОСОБА_3, та судом не з'ясовано його думку щодо складання відносно нього протоколу.

Також апелянт зазначає, що як убачається із оскаржуваної постанови, суддя визнаючи його винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не зазначив, чому він дійшов такого висновку, належним чином не послався на докази, які на його думку підтверджують вину останнього.

Крім того зазначає, що згідно адміністративних матеріалів відносно ОСОБА_3 працівники поліції транспортний засіб не зупиняли, транспортний засіб знаходився на території станції технічного обслуговування на підйомнику, достатніх об'єктивних даних, які б підтверджували факт керування ОСОБА_3 транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння відсутні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_3, його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи на обґрунтування апеляційної скарги вважаю, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності з ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

В розумінні ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративні правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення даної справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення та з оскаржуваної постанови, судом першої інстанції під час розгляду протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3. дані вимоги закону належним чином не дотриманні, а тому висновок судді про порушення водієм ОСОБА_3 п. 2.5 ПДР України не відповідає фактичним обставинам справи.

Так, під час розгляду справи суд першої інстанції, підійшов формально до розгляду даного протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, та визнаючи винним ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, не обґрунтував своїх висновків, лише послався на те, що вина ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення в повному обсязі доведена доказами, що містяться в матеріалах справи, що ставить під сумнів законність даної постанови.

Відповідно до вимог ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно вимог ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» (Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgmentof 2 September 1998. Reports. 1998 VI), представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу. Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку та на підставі законно добутих доказів.

Враховуючи викладене, вважаю, що в справі про адміністративне правопорушення підлягає застосуванню положення ст.62 Конституції України про те, що винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Так під час апеляційного розгляду ОСОБА_3. пояснив, що на час та дату скоєння даного адміністративного правопорушення він не керував автомобілем Крайслер, так як перебував у селі. В той день та час даним автомобілем керувала його дружина, яку підрізав другий автомобіль, та вона злякалась, так як була з малою дитиною в машині, зателефонувала до нього. Він їй сказав, щоб вона машину загнала на СТО, а він пізніше під'їде. Приїхавши на СТО, де був його атомобіль, яким в той день керувала його дружина, та приблизно через годину, після того як він приїхав на СТО приїхала поліція, та почала стверджувати, що саме він керував автомобілем Крайслер та вчинив ДТП, з чим він не погоджувався, та пояснював, що автомобілем Крайслер керували його дружина, однак поліцейські не хотіли його слухати. Тому він і відмовився від проходження огляду на стан сп'яніння, так як він не керував автомобілем Крайслер та в той день в селі вживав спиртні напої.

Вказані пояснення ОСОБА_3 підтверджуються, відеозаписом з камер поліцейських, де він зазначає, що автомобілем він не керував, а керувала його дружина.

Як убачається з переглянутого в судовому засіданні відеозапису події, яка відбулася 29.07.2017 року, працівники поліції не зупиняли автомобіль Крайслер, так, як він в момент, їх приїзду був на підйомнику СТО, чим спростовуються пояснення, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, про те, що автомобіль був зупинений.

Разом з тим, як убачається з пояснень свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які були під час відмови ОСОБА_3, проходити огляд на стан сп'яніння, то останні самого факту керування автомобілем не бачили, тим самим, хоч і мала місце подія, яка полягає, у відмові в проходженні огляду на стан сп'яніння, але разом з тим, не достатньо доказів тому, що дійсно ОСОБА_3 керував даним автомобілем.

Також слід зазначити, що ОСОБА_3, як убачається з відеозапису з місця події, зазначає, що він автомобілем не керував, а керувала його дружина, про те, поліцейськими, як убачається з матеріалів справи, не перевірено пояснень ОСОБА_3, та також цього не зроблено судом першої інстанції.

Виходячи із зазначеного суд апеляційної інстанції, також не бере до уваги пояснення свідків ОСОБА_9, та ОСОБА_10., так як вони не узгоджуються із встановленими під час судового розгляду обставинами, та нічим більше не підтверджуються.

Рапорт інспектора роти № 3 БУПП в м. Чернігові ДПП Запорянського

Б.І. також суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги, так як останній не містить жодних резолюції особи, якій він адресується, тому інформація, яка в ньому зазначена, без візування даного документу, не може бути належним та допустимим доказом.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів суд, як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 суд першої інстанції не дотримався вимог ст.245, 252, 280, 283 КУпАП про всебічне, повне та об'єктивне дослідження обставин вчиненого адміністративного правопорушення, а його висновок про порушення водієм п. 2.5 ПДР України не відповідає фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим постанова Деснянського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 закриттю, у зв'язку з відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП України, суддя,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, - задовольнити.

Постанову судді Деснянського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року, якою ОСОБА_3 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП піддано адміністративному стягненню, - скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст. 130 КУпАП - закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду міста Києва Т.В.Фрич