Номер провадження: 33/785/1885/17
Номер справи місцевого суду: 520/9655/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Котелевський Р. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Котелевського Р.І.,

за участю:

секретаря Стоянової Л.І.,

захисника ОСОБА_2

особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу особи яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Київського районного суду м. Одеси від 25.10.2017 року,-

встановив:

оскаржуваною постановою судді районного суду,

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, тимчасово не працюючий, проживаючий за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 (один) рік, та стягнуто судовий збір у сумі 320 гривень.

Згідно оскаржуваної постанови, ОСОБА_3 визнаний винним за те, що він, 10.08.2017 року, о 1700 год, керував транспортним засобом «BMW 320» державний реєстраційний номер BT 4266 AK в м. Одесі по вул. проспект Адміральський, 1, з ознаками наркотичного спяніння. Від проходження медичного огляду для встановлення стану наркотичного спяніння ОСОБА_3 відмовився в присутності двох свідків.

Не погоджуючись з рішенням судді районного суду Супруненко О.В. подав апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

В клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження апелянт посилається на те, що первинна апеляційна скарга була подана його захисником ОСОБА_2 30.10.2017 року, тобто межах строку на апеляційне оскарження, була прийнята до розгляду суддею апеляційного суду Гончаровим О.О. та призначено судовий розгляд. Однак, 14.11.2017 року судове засідання фактично не відбулося, та розгляд справи було відкладено на 21.11.2017 року. В подальшому, 15.11.2017 року, постановою судді апеляційного суду Гончарова О.О. апеляційна скарга захисника ОСОБА_2 була повернена захиснику з посиланням на те, що вона була подана неуповноваженою особою. Отримавши відомості про повернення апеляційної скарги, ОСОБА_3, 30.211.2017 року, самостійно подав апеляційну скаргу. З урахуванням наведених обставин ОСОБА_3 вважає, що строк на апеляційне оскарження ним був пропущений з поважних причин та просить його поновити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить постанову суду скасувати, а провадження по справі закрити у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 ч.1 КУпАП. При цьому апелянт посилається на те, що матеріали справи не містять доказів його вини, оскільки він не відмовлявся від проходження медичного огляду на стан наркотичного спяніння в закладі та більш того проходив його.

Заслухавши пояснення ОСОБА_3 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; вивчивши матеріали адміністративної справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Що стосується доводів клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційним встановлено таке.

Відповідно до положень ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, або якщо відмовлено у його поновленні.

Мотивуючи необхідність поновлення строку на апеляційне оскарження ОСОБА_3 посилається на те, що після розгляду справи в районному суді 25.10.2017 року, первинна апеляційна скарга була подана його захисником ОСОБА_2 - 30.10.2017 року, тобто межах строку на апеляційне оскарження. Апеляційна скарга була прийнята до розгляду суддею апеляційного суду Гончаровим О.О. та на 14.11.2017 року було призначене судове засідання. В зазначений день судовий розгляд не відбувся та розгляд справи було перенесено на 21.11.2017 року. В подальшому, 15.11.2017 року, постановою судді апеляційного суду Гончарова О.О. апеляційна скарга захисника ОСОБА_2 була повернена останньому з посиланням на те, що вона була подана неуповноваженою особою. Отримавши відомості про повернення апеляційної скарги свого захисника, та будучи незгодним з таким рішенням, ОСОБА_3 вимушений був самостійно подати апеляційну скаргу.

Апеляційним судом встановлено, що вперше апеляційну скаргу захисником ОСОБА_2 було подано у визначений законом строк та прийнято до розгляду, але 15.11.2017 року постановою судді було повернуто захиснику ОСОБА_2 з посиланням на відсутність у захисника права на оскарження (а.с.80, 120).

Таким чином, ОСОБА_3, шляхом подачі апеляційної скарги його захисником у визначений законом строк, виконав вимоги ч.2 ст. 294 КУпАП, та реалізував своє право на апеляційне оскарження постанови судді районного суду. Разом з цим, з урахуванням повернення постановою від 15.11.2017 року апеляційної скарги захисника з мотивів, яким апеляційний суд не вправі давати оцінку, суд вважає, що ОСОБА_3 на законних підставах повторно подав апеляційну скаргу та обґрунтовано просить поновити йому строк на апеляційне оскарження.

З огляду на наведене, з метою забезпечення права ОСОБА_3 на доступ до правосуддя, яке визначене положеннями ст.55 Конституції України та закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи, апеляційний суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про необґрунтованість прийнятого суддею районного суду рішення про його винуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, апеляційним судом встановлено таке.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, але не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно зясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283,284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ст.ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

По-перше апеляційним судом встановлено, що оскаржувана постанова судді районного суду в частині застосування виду адміністративного стягнення є необґрунтованою, оскільки суддя припустився помилки при застосуванні стягнення у виді штрафу, передбаченого санкцією ч.1 ст.130 КУпАП.

Так, відповідно до санкції ч.1 ст.130 КУпАП, у разі визнання особи виною у вчиненні правопорушення, крім адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, законом передбачено одночасне застосування стягнення у виді штрафу у розмірі (600) шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Суддя районного суду, визначаючи розмір штрафу не врахував, що відповідно вимог ст. 27 КУпАП, покарання у виді штрафу призначається не у твердій сумі, а у ставках неоподаткованого мінімуму доходів громадян, установленого законодавством України на момент постановлення рішення.

Відповідно до п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 (сімнадцяти) гривень.

Таким чином, на підставі викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова судді першої інстанції в частині застосування виду адміністративного стягнення, є незаконною.

Вирішуючи питання щодо законності рішення судді районного суду про визнання ОСОБА_3 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, апеляційний суд приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції є також незаконною, оскільки постановлена з істотними порушеннями вимог діючого КУпАП за результатами невірної оцінки суддею досліджених під час судового розгляду доказів, а рішення про винуватість особи, спростовується доказами, які були досліджені під час судового розгляду та безпосередньо викладені в оскаржуваній постанові.

Апеляційним судом встановлено, що під час розгляду справи в районному суді, суддя, незважаючи на те, що показання працівників поліції та свідка лікаря закладу охорони здоровя беззаперечно вказували на відсутність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, прийняв необґрунтоване рішення, яким визнав останнього винним у вчиненні адміністративного правопорушення.

Відповідно до оскаржуваної постанови, ОСОБА_3 притягнутий до адміністративної відповідальності як особа, яка керувала транспортним засобом з ознаками наркотичного спяніння та відмовилася від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан спяніння.

Згідно п.2.5 Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Порядок проведення огляду на стан спяніння встановлений положеннями ст. 266 КУпАП, а також затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1103 від 17 грудня 2008 року «Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» та регламентується положеннями «Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої спільним Наказом МВС та МОЗ України №1452/735 від 09.11.2015 року.

Зокрема, пунктами 2, 6, 12 Розділу І «Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (далі - Інструкція) та п.п.1-6 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (далі Порядок) передбачено, що огляду на стан наркотичного спяніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 Розділу I цієї Інструкції.

Пунктами 8, 9 Інструкції та пунктами 7, 8 Порядку регламентовано, що з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, з метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоровя, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоровя не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.

Пунктом 4 Розділу І Інструкції регламентовано, що ознаками наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є: наявність однієї чи декількох ознак стану алкогольного спяніння (крім запаху алкоголю з порожнини рота); звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло; сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови; почервоніння обличчя або неприродна блідість.

Разом з цим, в протоколі про адміністративне правопорушення серії БР №006570 від 10.08.2017 року інспектором патрульної всупереч вимогам Інструкції не зазначені ознаки наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, визначені пунктом 4 Розділу І Інструкції. При цьому, посилання в протоколі, як на ознаки перебування ОСОБА_3 в стані наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції на: почервоніння очей, невнятна мова та нестійка хода; не можна визнавати обґрунтуванням законності дії інспектора поліції, оскільки як свідчить зміст протоколу у інспектора патрульної поліції на момент зупинки водія, з урахуванням зазначених в протоколі ознак, не було жодних законних підстав вважати, що ОСОБА_3 перебував у стані наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та більш того затримувати останнього за таких умов та доставляти його до медичного закладу (а.с.2).

Крім того, в протоколі про адміністративне правопорушення серії БР №006570 від 10.08.2017 року, а також в оскаржуваній постанові судді районного суду зазначено, що ОСОБА_3 відмовився від проведення медичного огляду на стан спяніння в закладі охорони здоровя (а.с. 2, 67-72).

Разом з цим, як свідчить зміст оскаржуваної постанови судді районного суду, допитані в судовому засіданні районного суду працівники поліції, які затримували ОСОБА_3 та оформлювали матеріали про адміністративне правопорушення: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, та лікар закладу охорони здоровя - свідок ОСОБА_7, пояснили суду, що будучи доставленим до медичного закладу ОСОБА_3 не відмовлявся від проведення медичного огляду, та навіть здавав аналізи біологічного середовища, а саме сечу, однак здати в достатній кількості не міг, а зданого матеріалу не вистачало для проведення лабораторного дослідження. При цьому, з постанови судді районного суду не вбачається, що допитані судом свідки вказували на те, що встановивши факт неспроможності ОСОБА_3 здати сечу, йому було запропоновано здати інші зразки біологічного середовища, а навпаки з пояснень цих свідків вбачається, що такі зразки відібрати навіть не пропонували (а.с.67-72).

Таким чином, апеляційним судом достовірно встановлено, що відомості викладені в протоколі про адміністративне правопорушення та висновок судді районного суду в оскаржуваній постанові про те, що ОСОБА_3 відмовився від проведення медичного огляду в закладі охорони здоровя, спростовуються показаннями допитаних в суді першої інстанції свідків: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Крім того, апеляційний суд вважає необґрунтованими та безпідставними посилання судді районного суду в оскаржуваній постанові на те, що той факт, що ОСОБА_3 незважаючи на неодноразові спроби здати зразки біологічного середовища (сечі), в кінцевому результаті так і не здав їх в звязку з фізіологічними особливостями, слід визнавати як обставину, що в такий останній відмовився від проведення медичного огляду, з огляду на таке.

У разі неможливості отримати зразки біологічного середовища, а в даному випадку сечі в звязку з неможливістю особи надати достатню кількість біологічного матеріалу, дії працівників поліції та закладу охорони здоровя повинні були регламентуватися положеннями Розділу ІІІ Інструкції.

Так, відповідно до вимог п.п. 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 Розділу III Інструкції для встановлення факту перебування особи в стані наркотичного спяніння чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції та визначення наркотичного засобу, який вживала особа, обовязково проводяться лабораторне дослідження , для проведення якого відбираються зразки біологічного середовища. Предметом дослідження біологічного середовища можуть бути слина, сеча та змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук. Для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров, якщо в обстежуваної особи неможливо взяти зразки біологічних середовищ, а саме: слини, сечі та змивів з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук.

Таким чином, враховуючи той факт, що ОСОБА_3 не відмовлявся від проведення медичного огляду в закладі охорони здоровя, а працівники поліції та лікар закладу охорони здоровя не вжили всіх необхідних та визначених законодавством заходів щодо завершення розпочатого медичного огляду, суддя районного суду не мав законних підстав робити висновок про існування факту відмови водія від проведення медичного огляду та встановлювати наявність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушеня.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобовязаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З урахуванням того, що відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП наступає за відмову від проходження огляду на стан спяніння, а під час апеляційного перегляду рішення судді районного суду не було встановлено достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту відмови від проходження огляду на стан спяніння ОСОБА_3 транспортними засобом, а докази дослідженні в районному суді та наведені в оскаржуваній постанові спростовують висновки судді районного суду та свідчать про те, що ОСОБА_3 не відмовлявся від проведення медичного огляду, в діях останнього відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження по справі.

За таких обставин постанова судді районного суду підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі, відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.62 Конституції України, ст.ст. 247, 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -

постановив:

Поновити ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження постанови судді Київського районного суду м. Одеси від 25.10.2017 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову судді Київського районного суду м. Одеси від 25.10.2017 року, якою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП скасувати, а провадження по справі закрити, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_8