АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 33/796/2552/2017 Постанова винесена суддею Шестаковською Л.П.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2017 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва Павленко О.П., з участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_2 та захисника ОСОБА_6., розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 стосовно

ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Маріуполь Донецької області, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1,

на постанову судді Оболонського районного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року

в с т а н о в и в:

Постановою судді Оболонського районного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 130 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн., з позбавленням її права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Крім того, стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 320 гривень.

Як встановив суддя місцевого суду, ОСОБА_2 04 серпня 2017 року о 02 год.

09 хв., по вул. Вишгородській, 24 в м. Києві, керувала автомобілем марки «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_1, маючи ознаки наркотичного сп'яніння (порушення координації рухів, зіниці очей не реагують на світло), від проходження на вимогу працівника поліції у встановленому законом порядку огляду на стан наркотичного сп'яніння відмовилася в присутності двох свідків, чим порушила п. 2.5 ПДР України, тобто вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить постанову судді Оболонського районного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року, як незаконну, скасувати та прийняти нову постанову, якою направити справу до Оболонського районного суду м. Києва на новий розгляд для усунення недоліків шляхом виконання необхідних процесуальних дій з метою доведення вини або невинуватості ОСОБА_2, яка має право на адвоката й намір захищатися.

За доводами апелянта, суддею не було всебічно, повно і об'єктивно з'ясовано обставини справи, чим порушено вимоги ст.ст. 245, 252, 280, 283 КУпАП, а також розглянуто справу без участі ОСОБА_2, не дивлячись на подане клопотання про відкладення розгляду справи, що є порушенням вимог ст. 268 КУпАП, при цьому не викликано свідків правопорушення, не витребувано з управління поліції нагрудної камери відеореєстратора поліцейського, що вказує на відсутність дослідження всіх доказів безпосередньо судом, а відтак передчасно постановлено рішення про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Крім того, звертає увагу на те, що суд не має право в постанові за підсумками розгляду справи посилатися на кваліфікуючі ознаки правопорушення, які не зазначалися в протоколі про адміністративне правопорушення або їх виключати, оскільки фактично суд виходить за межі своєї компетенції, якою згідно з вимогами ст.ст. 213, 221 КУпАП є лише розгляд справи.

Стверджує, що 04 серпня 2017 року ОСОБА_2 на момент її затримання патрульними поліцейськими була тверезою, спиртних напоїв та наркотичних речовин не вживала, але була дуже втомленою внаслідок двох безсонних ночей по причині хвороби її дитини, поспішала додому, а тому відмовилася проходити медичний огляд на стан наркотичного сп'яніння, у якому безпідставно її запідозрили патрульні поліцейські.

При цьому вказує, що в момент затримання та складання протоколу жодних свідків правопорушення не було, що свідчить про фальсифікацію поліцейськими протоколу, у той же час ОСОБА_2 була позбавлена можливості захищати свої інтереси, бо особисто не обізнана з тонкощами таких справ та не мала правової допомоги з боку досвідченого адвоката, який би не допустив грубих порушень закону. Протокол вона не підписала тому, що дуже поспішала до хворої дитини.

Зазначає, що в порушення п. 5 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України № 1452/735 від 09 липня

2015 року (далі - Інструкція) працівниками поліції не було надано на вимогу

ОСОБА_2 сертифікату відповідності та свідоцтва про повірку робочого засобу вимірювальної техніки, а також в порушення п. 8 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від

17 грудня 2008 року № 1103 (далі - Порядок) протокол складено на місці затримання ОСОБА_2, а не після того, як вона мала бути доставлена до закладу охорони здоров'я.

Також указує, що суд, пославшись в постанові на порушення ОСОБА_2

п. 2.5 ПДР України, а саме відмову у проходженні медичного огляду, не прийняв до уваги положення ст. 63 Конституції України, якою прямо передбачено, що водій не може бути притягнутий до відповідальності (тобто має на це право) за відмову давати пояснення або показання щодо себе, близьких родичів або членів сім'ї, і цим правом ОСОБА_2 скористалася в даній конкретній ситуації.

Посилається захисник і на те, що відповідальність за ухилення від медичного огляду на стан сп'яніння, передбачена Кодексом України про адміністративні правопорушення, є порушенням конституційних прав людини, зокрема ст. 28 Конституції України, якою встановлено право кожного на повагу до його гідності, заборони тортур, жорсткого поводження з людиною. Тобто проведення дослідів на людиною усупереч її волі, примусово, є грубим порушенням його прав, як тортури. І право відмовитися від проведення над собою досліду так само природно та незаперечно, як і право не піддаватися тортурам. У той же час указує, що якщо працівник поліції наполягає на огляді водія на стан сп'яніння, а той з якихось причин не має такої можливості або просто не бажає проходити відповідний огляд, то інспектор повинен скласти протокол про адміністративне правопорушення - ухилення від медичного огляду.

Також, як вважає апелянт, адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, а при повторному протягом року вчиненні такого правопорушення, ще і з оплатним вилученням транспортного засобу, є порушенням

ст. 43 Конституції України, фактично позбавляє конституційних прав і гарантій особи на працю, бо таке позбавлення обмежує можливість особи в майбутньому змінити професію та управляти автомобілем по найму, а також порушує право приватної власності, передбачене

ст. 43 Конституції, а саме, користуватися своїм майном, а відтак позбавлення або які-небудь обмеження права користування майном, що не передбачені ч. 4 ст. 41 Конституції України, виходячи з положень ст. 19 Конституції України - антиконституційні.

За таких обставин, як зазначає захисник, з урахуванням принципу невинуватості особи, закріпленого ст. 62 Конституції України, є недоведеним вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Разом з апеляційною скаргою від захисника надійшло клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді від 30 серпня 2017 року, яке обґрунтовано тим, що справу було розглянуто у відсутність ОСОБА_2, а копію судового рішення вона отримала лише 15 вересня 2017 року.

Дослідивши матеріали справи, вважаю, що строк на апеляційне оскарження постанови судді місцевого суду апелянтом пропущено з поважних причин, а відтак він підлягає поновленню.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 та захисника ОСОБА_6 на підтримку доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та додатково надані докази, вважаю, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Доводи захисника про порушення суддею місцевого суду вимог ст. 268 КУпАП і розгляд справи без участі ОСОБА_2, яка своєчасно не була сповіщена про місце і час розгляду справи, не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів провадження слідує, що повістка про виклик до суду на 09 годину 30 хвилин 30 серпня 2017 року була направлена ОСОБА_2 16 серпня 2017 року (а.с. 5), проте в судове засідання вона не прибула і своєчасно клопотання про відкладення розгляду справи не подала. До канцелярії суду ОСОБА_2 заяву про перенесення розгляду справи подала вже після судового розгляду, а саме о 10 годині 17 хвилин в цей же день (а.с. 8), що свідчить про те, що їй було відомо про місце і час розгляду справи, між тим підстав для розгляду такого клопотання у судді місцевого суду не було, бо надійшло воно після розгляду справи.

Що стосується інших доводів апелянта, то вони є непереконливими, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у ст.ст. 251, 252 КУпАП, зобов'язані з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом і правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.

Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283,

284 КУпАП.

З матеріалів справи щодо ОСОБА_2 слідує, що наведені вимоги закону суддею місцевого суду під час її розгляду були дотримані.

Так, ч. 1 ст. 130 КУпАП визначено декілька діянь, які утворюють об'єктивну сторону зазначеного правопорушення. Зокрема, адміністративна відповідальність за цією нормою закону передбачена за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За змістом п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Винуватість ОСОБА_2 у порушенні п. 2.5 ПДР України, за обставин, викладених у постанові, всупереч доводів апеляційної скарги, підтверджується наявними у справі доказами, а саме, даними, які містяться:

- впротоколі про адміністративне правопорушення серія БР № 160700 від 04 серпня 2017 року, який складений уповноваженою на те особою, а його зміст в повній мірі відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки у протоколі зазначено дату і місце його складення, посаду, прізвище, ім'я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків; інші відомості, необхідні для вирішення справи, тобто всі необхідні відомості, які визначені законом (а.с. 1);

- уписьмових поясненнях свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які підтвердили фактичні обставини події, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, а саме відмову водія ОСОБА_2 04 серпня 2017 року о 02 год. 55 хв. по

вул. Вишгородська, 24 в м. Києві від проходження огляду на стан сп'яніння, водночас жодних зауважень щодо правомірності дій працівників поліції в поясненнях та протоколі не вказали (а.с. 2, 3);

Отже, суддя місцевого суду, проаналізувавши зазначені докази, які є належними, допустимими і достовірними у розумінні ст. 251 КУпАП, правильно встановив фактичні обставини правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_2 у його вчиненні.

Підстав вважати рішення судді місцевого суду таким, що постановлено без дотримання вимог ст.ст. 245, 280, 283 КУпАП, у суду апеляційної інстанції немає.

Пояснення ОСОБА_2 в апеляційному суді про те, що вона була тверезою, спиртних напоїв та наркотичних речовин не вживала, але була дуже втомленою внаслідок двох безсонних ночей по причині хвороби її дитини, поспішала додому, а тому відмовилася проходити медичний огляд на стан наркотичного сп'яніння, у якому безпідставно її запідозрили патрульні поліцейські, в частині тверджень щодо відсутності у поліцейських підстав для застосування процедури проведення огляду на стан сп'яніння спростовуються доказами у справі, а тому не заслуговують на увагу, в частині ж підстав відмови від огляду - не спростовують висновки суду про порушення нею вимог п. 2.5 ПДР України.

У той же час твердження захисника ОСОБА_6 про те, що проходження медичного огляду на стан сп'яніння не відповідає вимогам законодавства та порушує право особи на повагу до її гідності, передбачене ст. 28 Конституції України, а накладення стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами - порушенням

ст. 43 Конституції України, оскільки фактично позбавляє конституційних прав і гарантій особи на працю, обмежує в подальшому змінити професію та керувати автомобілем, при цьому оплатне вилучення транспортного засобу порушує право користуватися своєю приватною власністю, підлягає відхиленню як таке, що не має юридичного обґрунтування.

За змістом ст. 28 Конституції України, жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам, що не є тотожним поняттю «проходження медичного огляду на встановлення стану сп'яніння». Передбачені чинним законодавством дії, пов'язані з оглядом водія на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння не можуть бути визнані такими, що принижують гідність особи.

Інструкцією, що узгоджується з нормами ст.ст. 1, 7 КУпАП та не суперечить положенням Конституції України, визначено випадки, за яких водії транспортних засобів підлягають обов'язковому огляду на стан сп'яніння, зокрема, відповідно до п. 2 розділу 1 огляду на стан сп'яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп'яніння згідно з ознаками такого стану; а також п. 8 розділу 1 згідно з яким у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп'яніння учасників цієї пригоди є обов'язковим у закладі охорони здоров'я.

Як вбачається з матеріалів справи, поліцейським уповноваженого підрозділу Національної поліції України було запропоновано ОСОБА_2 пройти огляд на стан наркотичного сп'яніння внаслідок виявлення таких ознак сп'яніння як порушення координації рухів, зіниці очей не реагують на світло. Відмовляючись від проходження огляду на стан сп'яніння, навіть з указаних нею причин, які не звільняють від виконання водієм вимог п. 2.5 ПДР, ОСОБА_2 тим самим вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, а тому доводи захисника в цій частині не підлягають задоволенню.

До того ж, необхідно зазначити, що ОСОБА_2 у примусовому порядку до закладу охорони здоров'я ніхто не доставляв, а відтак недоречним є і посилання на порушення конституційних прав ОСОБА_2, зокрема, на повагу до її гідності, заборони тортур, жорсткого поводження з людиною, не бути підданим медичним, науковим чи іншим дослідам без вільної згоди особи.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про недотримання поліцейськими при складанні протоколу про адміністративне правопорушення положень ст. 266 КУпАП та Інструкції, оскільки вони спростовуються наданим з Управління поліції у м. Києві на вимогу суду відеозаписами з камер/відеореєстраторів поліцейських, з яких вбачається, що зупинка водія та всі подальші дії поліцейських, пов'язані з необхідністю проведення огляду

ОСОБА_2 на стан наркотичного сп'яніння, як і її відмова від проведення такого огляду в медичному закладі, відбувалися з дотриманням положень ст. 266 КУпАП та Інструкції, отже указаний доказ беззаперечно доводить винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення та спростовує всі доводи апеляційної скарги захисника про протилежне.

Твердження апелянта щодо наведення в постанові кваліфікуючих ознак правопорушення, які не зазначалися в протоколі про адміністративне правопорушення та безпідставне неприйняття суддею рішення щодо їх виключення є надуманими, суперечать як змісту протоколу про адміністративне правопорушення, так і змісту судового рішення, а тому не заслуговують на увагу. Оскільки ОСОБА_2 до закладу охорони здоров'я не доставлялася, доводи апелянта про недотримання поліцейськими відповідного Порядку і складення протоколу безпосередньо на місці зупинки транспортного засобу, яким керувала ОСОБА_2, є безпідставні.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про відсутність в діях ОСОБА_2 складу правопорушення слід визнати неприйнятними.

Виходячи з обставин справи, характеру вчиненого правопорушення, яке стосується безпеки дорожнього руху та є умисним, особи ОСОБА_2., суддя Оболонського районного суду м. Києва, дотримуючись вимог ст. 33 КУпАП, обґрунтовано визначив вид та розмір адміністративного стягнення, з огляду на санкцію ч. 1 ст. 130 КУпАП.

З урахуванням того, що апеляційним переглядом справи стосовно ОСОБА_2 не встановлено порушення суддею місцевого суду норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, висновки судді місцевого суду в постанові від 30 серпня 2017 року відповідають фактичним обставинам справи і не спростовуються доводами апеляційної скарги, вважаю постанову судді Оболонського районного суду м. Києва щодо ОСОБА_2 законною та обґрунтованою, а тому підстави для її скасування та направлення справи на новий судовий розгляд, про що йдеться в апеляційній скарзі, відсутні. Отже, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,

п о с т а н о в и в:

Поновити захиснику ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження постанови судді Оболонського районного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову судді Оболонського районного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року, якою ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 130 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн., з позбавленням її права керування транспортними засобами на строк 1 рік - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду м. Києва О.П. Павленко