Справа № 570/3579/17
Номер провадження 3/570/1450/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2017 року м.Рівне

Cуддя Рівненського районного суду Рівненської області Остапчук Л.В., розглянувши в залі суду в місті Рівне матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_2, не працюючого, паспортні дані і ідентифікаційний номер суду не відомі, права, передбачені ст.268 КУпАП, і ст.63 Конституції України роз'яснені,

за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

в с т а н о в и в :

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 051342 від 23.08.2017 року, складеного інспектором Рівненського РВП Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_2, 23 серпня 2017 року об 11 год. 50 хв. в с.Рубче по вул.Центральній Рівненського району, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом, зокрема автомобілем марки "ВАЗ-2101", державний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогоьного сп'яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення ходи, від проходження медичного освідчення відмовився. Інспектор вважає, що ОСОБА_1 порушив п.2.9 "а" Правил дорожнього руху і в його діях є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

В суді ОСОБА_1винним себе у вчиненні вказаного правопорушення не визнав та пояснив, що інспектор поліції не пропонував йому пройти освідчення на місці, а потім їхати на медичне освідчення в медзаклад і ніяких свідків не було. П'яним не був, так як спиртного не вживав, випив пляшку безалкогольного пива. Вважає, що вчинення ним вказаного правопорушення не доведено належними доказами, а тому просить провадження в справі закрити.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, надавши оцінку зібраним доказам, вважаю, що достатніх доказів, які б вказували на вчинення ним правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП суду не надано і таких доказів здобути неможливо, виходячи з наступного.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" (далі Постанова № 14) звертається увага судів на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.

В абзаці 2 пункту 27 вказаної Постанови зазначено, що якщо водій ухилявся від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп'яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

У вказаному вище протоколі про адміністративне правопорушення дані свідків не вказані, їх пояснення до протоколу не долучені. Єдиним документом, який долучений до протоколу про адмінправопорушення відносно ОСОБА_1 є рапорт інспектора Федчука І.В. Будь-яких інших доказів до протоколу не долучено.

Суд вважає, що даний рапорт не може бути допустимим доказом вчинення ОСОБА_1 вказаного адмінправопорушення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, річковими і маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Огляд водія проводиться з використанням спеціальних технічних засобів плдіцейським у присутності двох свідків.

Згідно ч.3 ст.266 КУпАП у разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров'я.

У пункті 6 Поряду № 1103 зазначено, що водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров'я.

Пункт 7 розділу І Інструкції № 1452/735 передбачає, що у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп'яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров'я, якому надано право на його проведення відповідно до ст.266 КУпАП.

Підтвердження стану сп'яніння в результаті огляду та згода водія транспортного засобу з результатами такого огляду є підставою для його притягнення до адмінвідповідальності.

Працівник поліції зупинив ОСОБА_1 в с.Рубче, Рівненського району, Рівненської області, та в порушення встановленого порядку огляду на стан сп'яніння осіб, які керують транспортними засобами, не запропонував пройти огляд на стан сп'яніння на місці зупинки транспортного засобу, а при відмові не видав направлення на медичний огляд в медичному закладі.

Виходячи із аналізу ст.266 КУпАП, випливає, що ця норма імперативного характеру і не дає права вибору поліцейському обирати, яким чином проводити огляд водія на стан сп'яніння, чи на місці зупинки транспортного засобу, чи в медичному закладі, а чітко визначає порядок проведення такого огляду спочатку на місці зупинки транспортного засобу, а в разі відмови водія проходити такий огляд або незгоди з результатами огляду, поліцейський зобов'язаний оформити направлення в медичний заклад для проходження медичного огляду і запропонувати водієві пройти такий огляд в медичному закладі.

Дана норма кореспондується з вимогами наказу МВС № 1395 від 07.11.2015 року, відповідно до якого направлення водії транспортних засобів для проведення огляду на стан сп'яніння і проведення такого огляду здійснюється відповідно до Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 року № 1103 (зі змінами).

Згідно протоколу та долученого рапорту працівника поліції (будь-яких інших доказів до протоколу не долучено), інспектор поліції ОСОБА_2 взагалі не пропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп'яніння на місці зупинки транспортного засобу, чим порушив зазначені норми закону. Відмова ОСОБА_1 від проходження медичного огляду на стан сп'яніння не підтвердження поясненнями свідків, їх під час зупинки і складання протоколу взагалі не було.

Складений інспектор Федчуком І.В. протокол про адміністративне правопорушення не містить жодних відомостей про проведення інспектором огляду водія ОСОБА_1 на стан сп'яніння на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів чи про пропозицію інспектора ДАІ провести такий огляд. В протоколі навіть не відмічено, що водій був відсторонений від водіння автомобілем, так само як відсутній запис про затримання автомобіля.

Склалося враження, що інспектор Федчук І.В. взагалі не знає порядку проведення медичного огляду водіїв, порядку фіксації відмови водіїв від проходження огляду на місці зупики чи при направленні до медичного закладу, а також вимог до складання протоколу про адміністративне правопорушення. Він діє "по-старинці", працюючи лише на показник складання більшої кількості протоколів, але такий його підхід не може мати позитивного результату.

Заперечити той факт, то ОСОБА_1 керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп'яніння не можливо, але притягнути його до адмінвідповідальності за це правопорушення на підставі лише одного протоколу, без будь-яких інших доказів, які це підтверджують, також не можливо.

Згідно пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: "… юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64)".

У відповідності до п.4.1 вказаного Рішення, Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Гурепка проти України" (п.50-55 Рішення від 06.09.2005 року) суд не має сумніву, що в силу суворості санкції справа про адміністративне правопорушення за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично носить кримінальний характер з усіма гарантіями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що дає підстави для застосування практики Європейського суду з прав людини з кримінальних справ у справах про адміністративні правопорушення залежно від суворості санкції статті Закону.

У відповідності з п."Д" ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод людини "кожен обвинувачений має право допитувати свідків, що свідчать проти нього, або вимагати їхнього допиту, а також вимагати виклику і допиту свідків з його сторони на тих самих умовах, що і свідків, які свідчать проти нього".

Європейський суд з прав людини по справі "Корнев та Карпенко проти України" визнав порушенням прав заявника за п."Д" ч.3 ст.6 Конвенції, у зв'язку "з відсутністю у заявника можливості допитати ключового свідка по його справі".

Як загальне правило - п.1, 3(d) ст.6 Конвенції вимагають надання обвинуваченому відповідної та належної можливості заперечувати докази свідка обвинувачення та допитати його. Звинувачення не може ґрунтуватись виключно або в цілому на показаннях, які сторона захисту не може заперечити. Якщо засудження виключно або в цілому ґрунтується на показаннях особи, допитати яку не має можливості, у такому випадку права захисту є обмеженими у той мірі, яка є сумісною з гарантіями, передбаченими ст.6 Конвенції.

В судове засідання взагалі не можливо було викликати свідків, бо протокол інспектором Федчуком І.В. складено без участі свідків, дані свідків у протоколі не зазначені, що є порушенням Закону.

Згідно з ч.3 ст.62 Конституції України та п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року №7 "Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина" обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, які повинні визнаватися недопустимими.

Оскільки до протоколу не долучено будь-яких доказів, то виникли сумніви стосовно вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і законності складання протоколу. Ці сумніви не можливо усунути в ході розгляду даної справи, тому ці сумніви трактуються на користь особи, яка притягується до адмінвідповідальності ОСОБА_1

Збирання доказів суддею не можливе, здобути доказів, які б підтверджували вчинення адмінправопорушення ОСОБА_1 під час розгляду справи не можливо.

Відповідно до ст.247 п.1 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи наведені вище обставини, суд вважає, що достатніх доказів, які б могли ствердити про наявність складу правопорушення в діях ОСОБА_1 немає, а тому провадження в справі підлягає до закриття.

В зв'язку з закриттям провадження у справі (постанова про накладення адміністративного стягнення не виноситься), то не підлягає до стягнення судовий збір.

Керуючись ст.ст.130 ч.1, 247 п.1, 283, 284, 287, 289, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законом України «Про судовий збір», суддя, -

п о с т а н о в и в :

Провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрити за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд протягом десяти днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги, після розгляду справи Апеляційним судом.

Суддя Остапчук Л.В.