Справа № 346/364/17
Провадження № 33/779/137/2017
Категорія ч.1 ст.130 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2017 року м. Івано-Франківськ

Суддя Апеляційного суду Івано-Франківської області Васильєв О.П.,

за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2017 року, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

в с т а н о в и в:

З протоколу про адміністративне правопорушення від 19.01.2017 року, серії АП2 № 499606 вбачається, що ОСОБА_2 19 січня 2017 року о 18 год. 15 хв. в м. Коломия по вул. Майданського, керував автомобілем марки «ВАЗ 2107», номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного спяніння, а саме: різкий запах алкоголю з рота, нестійка хода, почервоніння обличчя. На вимогу працівників поліції пройти в установленому законом порядку медичний огляд на факт вживання алкоголю та визначення стану спяніння за допомогою приладу «Drager» та в медичному закладі водій відмовився (ухилився), чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Також стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 320 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає постанову судді необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню у звязку з неповнотою проведеного судового розгляду, неправильним застосуванням норм права та порушенням його права на справедливий судовий захист.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суддею не враховані його письмові пояснення від 08.02.2017 року, в яких він стверджував, що не відмовлявся від огляду на стан алкогольного спяніння з використанням спеціальних технічних засобів і пройшов цей огляд та зі слів поліцейського рівень алкоголю в його крові становив 0,6 проміле. При цьому, зазначає, що від медичного обстеження він дійсно відмовився, оскільки не вважав це своїм обовязком.

Апелянт вказує на порушення працівниками поліції ст. 259 КУпАП, згідно з якою при вчиненні порушень правил користування засобами транспорту, правил щодо охорони порядку і безпеки руху, порушника може бути доставлено уповноваженою на те особою в поліцію, якщо у нього немає документів, що посвідчують особу, і немає свідків, які б могли повідомити необхідні дані про нього. Разом з тим, вказує, що у нього були зазначені документи права водія, які вилучили і видали йому тимчасовий дозвіл, проте, його було доставлено в Коломийське відділення поліції, де і складено протокол про адміністративне правопорушення.

Апелянт не заперечує, що перед зупинкою його автомобіля поліцейськими, вживав 100 грам горілки, однак не може однозначно ствердити за скільки саме годин до цього він вживав алкоголь.

Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що суддя невірно оцінив покази свідка ОСОБА_3 Зокрема стверджує, що свідок вказувала на відсутність в нього ознак алкогольного спяніння та не заперечувала того, що він на вимогу поліцейських пішов до поліцейського автомобіля для проходження тесту на стан алкогольного спяніння. При цьому, свідок залишилася в його автомобілі, а оскільки на дворі вже було темно, вона не могла бачити чи проходив він тест в салоні поліцейського автомобіля.

Апелянт вказує, що суддя не розглянув його клопотання щодо витребування доказів з Коломийського ВП, а саме, диску з відеозаписом з відеореєстратора автомобіля поліції, що розвіяло б усі сумніви про проходження ним тесту на алкогольне спяніння.

Просить скасувати постанову Коломийського міськрайонного суду від 22 лютого 2017 року та закрити провадження по справі у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Заслухавши пояснення апелянта, який підтримав апеляційну скаргу і просив задовольнити її, перевіривши матеріали справи, мотиви і доводи апеляції, вважаю, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має зясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини,що помякшують і обтяжують відповідальність, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 вбачається, що він не заперечує, що на час складання протоколу про адміністративне правопорушення знаходився в стані алкогольного спяніння, пройшов тест спеціальним технічним засобом на стан алкогольного спяніння, однак відмовився від проходження огляду на стан алкогольного спяніння в медичному закладі, в звязку з чим в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Вважає, що працівники поліції безпідставно склали стосовно нього протокол про порушення ним вимог п.2.5. ПДР України.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини адміністративного правопорушення, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_2 та призначив йому справедливе стягнення, яке відповідає особі правопорушника та характеру вчиненого правопорушення.

Постанова суду відповідає вимогам ст.283 КУпАП, і містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідність за дане правопорушення та прийняте по справі рішення.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, доводиться даними в протоколі про адміністративне правопорушення серії АП2 №499606 від 19.01.2017 року особистими письмовими поясненнями ОСОБА_2, в яких він зазначив, що «керував автомобілем, перед тим випив 100 грам горілки; в лікарню для проходження медогляду на факт вживання алкоголю та визначення стану спяніння їхати відмовляється, бо немає потреби; претензій до працівників поліції немає».

При цьому, як вбачається з протоколу, ОСОБА_2 розяснено його права та обовязки, передбачені ст.63 Конституції України, ст.268 КУпАП, про що правопорушник підтвердив своїм підписом.

Апеляційний суд наголошує на тому, що право не давати свідчення щодо себе, закріплене у ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виникнення права на свободу від самовикриття не слід повязувати із процесуальним статусом особи, що дозволяє прийти до висновку, що вказана гарантія розповсюджується і на осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що право зберігати мовчання не є абсолютним і суд вправі скласти несприятливе судження через небажання обвинуваченого пояснити свою присутність на місці злочину під час допиту у поліції і в суді, не порушуючи презумпцію невинуватості і право не бути примушеним до давання показань.

З пояснень ОСОБА_2 в протоколі про адміністративне правопорушення вбачається, що він повністю визнавав факт керування транспортним засобом у стані алкогольного спяніння та відмовився від медичного огляду на стан алкогольного спяніння у звязку за відсутністю потреби. При цьому, ознайомившись зі змістом протоколу про адміністративне правопорушення в якому стверджувалось, що він вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, він вказав, що не має претензій до працівників поліції.

Разом з тим, на теперішній час ОСОБА_2 вважає, що працівники поліції сфальсифікували дані протоколу і перевищуючи свої повноваження, безпідставно, в порушення вимог ст.259 КУпАП доставили його до поліцейського відділу чим здійснили на нього психологічний тиск.

Апеляційний суд вважає неспроможними вищевказані доводи ОСОБА_2, оскільки, в матеріалах справи відсутні будь-які дані, які їх підтверджують і вказують на те, що він дійсно проходив огляд на стан алкогольного спяніння із застосуванням приладу «Драгер» за відсутності двох свідків.

Вказаний протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою інспектором Коломийського ВП лейтенантом поліції ОСОБА_4, з заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст.256 КУпАП, протокол підписаний уповноваженою особою та особою, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 в присутності двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про що вони підписались в протоколі (а.с.1).

До вказаного протоколу додано пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в яких зазначено, що в їх присутності водій ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного спяніння в медичному закладі та із застосуванням приладу «Драгер» і це вони підтвердили своїми підписами.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що на час складання протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 повністю визнавав факт керування транспортним засобом у стані алкогольного спяніння та відмовився від медичного огляду для визначення стану алкогольного сп'яніння.

Апеляційний суд також вважає, що клопотання ОСОБА_2 про необхідність витребування відеозаписів із нагрудних відеокамер працівників патрульної поліції та автомобіля поліції не підлягає задоволенню, оскільки закінчився встановлений строк їх зберігання.

Так, відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції від 24.11.2015 № 14/1 та п. 4.1, 4.2 Розділу IV Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, яку затверджено наказом Департаменту патрульної поліції НПУ від 03.02.2016 року № 100, після здачі технічного приладу уповноважена особа структурного підрозділу інформаційних технологій та звязку управління патрульної поліції за наявності технічної можливості зберігає відеозапис на сервері до 30 діб.

Враховуючи, що з моменту вчинення адміністративного правопорушення пройшов доволі тривалий строк, необхідно прийти до висновку, що вищевказані відеозаписи не можуть бути витребувані, оскільки закінчився встановлений строк їх зберігання.

Апеляційний суд вважає, що пояснення свідка ОСОБА_3 в тій частині, що вона не бачила у ОСОБА_2 ознак алкогольного спяніння, засновані на її особистому сприйнятті цих обставин і спростовуються даними протоколу та поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідно до яких правопорушник мав різкий запах алкоголю з рота, нестійку ходу, почервоніння обличчя та відмовився від проходження огляду на стан спяніння із застосуванням приладу «Drager».

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого переконання, що своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п.2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного спяніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

У разі невиконання вимог п.2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Апеляційний суд вважає, що обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.

За таких обставин, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляції ОСОБА_2 про невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст.294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2017 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Івано-Франківської області підпис ОСОБА_1