Справа № 203/4555/17
П О С Т А Н О В А

іменем України

19.12.2017 року суддя Кіровського районного суду м.Дніпропетровська Казак С.Ю., розглянувши скаргу ОСОБА_1, за участю прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_2, на незаконне затримання в порядку КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

08.12.2017 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська для розгляду згідно постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.12.2017 року надійшла вищезазначена скарга ОСОБА_1, подана з посиланням на ст.29 Конституції України в якій останній посилався на незаконне позбавлення його волі працівниками Красногвардійського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 23.07.2009 року внаслідок незаконного доставлення із зали засідань суду до вказаного райвідділу та подальшого доправлення до психіатричної лікарні.

В призначене судове засідання скаржник, будучі повідомленим належним чином не зявився. В поданій скарзі просив розглянути останню без його участі в судовому засіданні.

Прокурор просив відмовити в задоволенні скарги за безпідставністю.

Заслухавши думку прокурора, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

У поданій скарзі ОСОБА_1 зазначав про незаконне його затримання працівниками правоохоронних органів 23.07.2009 року та, посилаючись на приписи ст.29 Конституції України, просив визнати незаконним його позбавлення волі міліцією 23.07.2009 року після оголошення постанови Красногвардійським районним судом м.Дніпропет-ровська.

Перевіряючи вказані доводи, суд врахує наступне.

Згідно ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Законодавче врегулювання процедури адміністративного затримання врегульовано нормами глави 20 КУпАП.

Так, відповідно до ст.260 КУпАП (тут і далі в редакції, що діяла станом на 23.07.2009 року) адміністративне затримання є заходом забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення та згідно частини першої вказаної статті допускається у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов'язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення.

Згідно ч.1 ст.261 КУпАП про адміністративне затримання складається протокол.

Підстави адміністративного затримання органами внутрішніх справ було визначено п.1 ч.2 ст.262 КУпАП.

Відповідно до ст.267 КУпАП адміністративне затримання може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, прокуророві або до суду.

Судом встановлено, що рішенням Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 року, яке набуло статусу остаточного 06.07.2015 року, було визнано порушення прав скаржника, закріплених п.1 ст.5 та ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно примусової госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, а також його скаргу стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього.

Також у вказаному рішенні визначено, що в липні 2009 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд отримав від заявника кілька листів, в яких містилися образливі зауваження на адресу суддів, у провадженні яких перебували ініційовані ним справи.

23.07.2009 року у звязку з цими листами секретар суду склав протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначалось, що заявник висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська.

Того ж дня, Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська провів засідання у справі за участю заявника. Вивчивши матеріали справи і заслухавши заявника, для встановлення осудності заявника, суддею у справі було призначив стаціонарну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Дніпропетровській обласній клінічній психіатричній лікарні. При цьому, суддя посилався на ст.20 КУпАП та ст.21 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Із зали засідань працівники міліції доправили ОСОБА_1 до Красногвардійського РВ УМВС України в м.Дніпропетровську, де він знаходився близько трьох годин. Потім останній був доправлений до психіатричної лікарні.

Наступного дня, 24.07.2009 року, психіатрична лікарня повідомила Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська, що не може провести судово-психіатричну експертизу відповідно до постанови суду, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що його характеризують. Заявника було виписано з лікарні, а жодних документів щодо стану його психічного здоровя складено не було (п.п.7-11 рішення).

В пунктах 100-102 рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 року також визначено, що суд надає ваги тому факту, що обставини справи не свідчили про невідкладність. Так, заявник добровільно зявився до суду та не виявляв будь-якої агресивної поведінки. Хоча законодавством України передбачено інші форми судово-психіатричних експертиз, які передбачають менше втручання, наприклад, амбулаторне обстеження або експертиза під час судового засідання, жоден з цих варіантів не розглядався.

Більше того, Суд зауважує про існування прогалини у відповідному національному законодавстві. Хоча застосовні положення національного законодавства передбачають доволі конкретні гарантії щодо судово-психіатричних експертиз, які проводяться в рамках кримінального або цивільного провадження, проведення таких експертиз в рамках адміністративного провадження фактично залишається неврегульованим.

Зазначені вище міркування призводять до висновку Суду, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.

Як встановлено судом Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська приймаючи 23.07.2009 року в рамках справи про адміністративне правопорушення рішення про призначення ОСОБА_1 стаціонарної судово-психіатричної експертизи не вирішував питання щодо його примусового поміщення до вказаного закладу.

А тому, суд приходить до висновку, що за вказаних вище обставин та з врахуванням рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 року, затримання ОСОБА_1 23.07.2009 року в приміщенні Красаногвардійського районного суду м.Дніпропетровська після оголошення постанови про призначення експертизи та подальше доставлення до Красногвардійського РВ УМВС України в м.Дніпропетровську та до психіатричної лікарні, було проведено за відсутності підстав, передбачених нормами КУпАП.

В звязку з цим, суд приходить до висновку про обґрунтованість скарги та необхідність її задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 29 Конституції України, ст.ст.260,261,262,267 КУпАП, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на незаконне затримання в порядку КУпАП - задовольнити.

Визнати затримання ОСОБА_1 працівниками Красногвардійського РВ УМВС України в м.Дніпропетровську 23 липня 2009 року незаконним.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду через Кіровський районний суд м.Дніпропет-ровська в десятиденний строк з дня її проголошення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя С.Ю.Казак