АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2017 року Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва Ковальська В.В., за участю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_3, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову судді Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року про визнання винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1

ВСТАНОВИЛА:

Постановою судді Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в сумі 153 гривні.

Згідно з постановою судді 15 вересня 2016 року о 16 годині 20 хвилин на а/д Київ-Чоп М06, 19 км на стаціонарному посту № 506 водій ОСОБА_3 на вимогу про зупинку жезлом, піднятий вгору, не зупинився та продовжував рух, був зупинений шляхом переслідування.

Відповідно до ст. 122-2 КУпАП невиконання водіями вимог поліцейського про зупинку транспортного засобу тягне за собою притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову судді Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року скасувати, а провадження у справі закрити у зв'язку відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

При винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції, на думку апелянта, не встановлено належним чином обставини, які мають значення для справи, та не досліджено і не оцінено всі докази, наявні у справі, чим було порушено вимоги п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий розгляд справи.

Апелянт, посилаючись на свої пояснення, зазначає, що вимоги про зупинку не було, адже вимога про зупинку за ПРД подається не піднятою вгору рукою, як зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення, а рукою, що вказує на транспортний засіб, чого у даному випадку не було.

Поряд з цим апелянт вказує, що він не бачив сигналу про зупинку і з його боку не було спроб ухилення від виконання вимоги про зупинку він не бачив сигналу про зупинку. Коли він побачив, що за ним з'явилась патрульна машина із увімкненим проблисковим маячком синього і червоного кольору, то зупинку виконав негайно.

Суд застосував норму, яка не підлягала застосуванню, скільки п. 2.4 ПДР передбачає відповідні дії на вимогу працівника міліції, працівників міліції не було, а ототожнювати працівників міліції і працівників поліції неправомірно, адже вони діють на підставі різних законів із різним колом повноважень і відповідальності.

В оскаржуваному рішенні не проаналізовано правомірність дій поліцейських з огляду на законність вимоги про зупинку.

Суд послався на показання свідків, проте у протоколі про адміністративне правопорушення свідки не були зазначені, тому рішення, на думку апелянта, базується на доказах, які насправді відсутні.

Поряд з цим, судом не вжито заходів для забезпечення всіх релевантних доказів. Зокрема, відеозапису події на відеореєстраторах поліцейських. Вказані докази, як зазначено в апеляції, мали були надані суду на підставі ч. 4 ст. 79 КАС України, а суд згадані докази не витребував.

Заслухавши доповідь судді, пояснення особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, який підтримав апеляційну скаргу, допитавши свідка, переглянувши відеозаписи з нагрудних камер поліцейських, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Висновок, викладений у постанові судді Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року про визнання ОСОБА_3 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на наявних у справі доказах: даних протоколу про адміністративне правопорушення, поясненнях свідка ОСОБА_4, даних, викладених у рапортах інспекторів УПП в м. Києві ДПП ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Вказаними доказами в сукупності підтверджено, що ОСОБА_3 не зупинився на вимогу поліцейського та продовжував рух, а зупинений був внаслідок переслідування.

В апеляційній скарзі апелянт виклав суперечливу позицію щодо вимоги поліцейських про зупинку. Так, стверджуючи про те, що вимоги про зупинку не було, апелянт водночас вказує на те що він не бачив сигналу про зупинку і такі ж пояснення ОСОБА_3 давав в судовому засіданні суду першої інстанції. Вказані пояснення були належним чином оцінені у постанові судді районного суду і апелянт не навів будь-яких аргументів на спростування висновку, викладеного у постанові судді.

При цьому доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не ухилявся від виконання вимоги поліцейських про зупинку не можуть бути взятими до уваги, як такі, що спростовуються перевіреними в судовому засіданні апеляційної інстанції доказами.

Так, в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснив, що він не бачив вимоги поліцейських про зупинку на стаціонарному посту поліції на автодорозі, а коли приблизно за десять кілометрів від поста він побачив автомобіль поліції з ввімкненими синім та червоним маячками, то відразу ж зупинився. Також ОСОБА_3 пояснив, що зупинка мала місце не на автодорозі, де розташовувався пост поліції, а на лісовій дорозі, куди він звернув з автодороги на відстані близько 10 км від поста поліції.

Пояснення ОСОБА_3 про обставини його зупинки спростовуються даними рапортів поліцейських ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та відеозаписами з нагрудних камер поліцейських.

Так, з рапортів поліцейських убачається що автомобіль під керуванням ОСОБА_3 не зупинився на вимоги про зупинку, які подавались працівниками поліції, що несли службу не 19 км автодороги Київ-Чоп. Підставою для зупинки автомобіля було порушення водієм вимог ПДР, які полягали у тому, що автомобіль перетнув лінію суцільної горизонтальної розмітки та перед перестроюванням не подав сигналу світловим покажчиком. На вимогу зупинки, яка подавалась трьома поліцейськими за допомогою жезлу та, одним з поліцейських, - ще використанням свистка, ОСОБА_3 не зупинився, а продовжив рух на великій швидкості в напрямку м. Житомира. Поліцейські, на вимогу яких водій не зупинився, почали переслідувати автомобіль ОСОБА_3 на патрульному автомобілі з ввімкненими проблисковими маячками синього та червоного кольору і звуковим спецсигналом. Одночасно була передана інформація о переслідування іншим патрульним автомобілям і до переслідування автомобіля під керуванням ОСОБА_3 долучився інший патруль. Автомобіль під керуванням ОСОБА_3 звернув з автодороги Київ-Чоп в напрямку с. Лісне, де був заблокований двома патрульними автомобілями поліції. На неодноразові вимоги працівників поліції ОСОБА_3 відмовився надати документи, поводив себе агресивно, а тому до нього були застосовані спецзасоби та в подальшому водій був доставлений до найближчого відділення поліції.

Викладені в рапортах працівників поліції обставини щодо зупинки автомобіля під керуванням ОСОБА_3 підтверджуються переглянутими в судовому засіданні апеляційної інстанції відеозаписами з нагрудних камер поліцейських, з яких убачається, що автомобіль ОСОБА_3 дійсно був заблокованим двома патрульними поліцейськими автомобілями на дорозі, яка пролягає через ліс. На вимогу ОСОБА_3 про причини його зупинки поліцейські неодноразово пояснювали йому про причини зупинки.

Суддя апеляційного суду відмічає, що безпосередньо після зупинки його автомобіля ОСОБА_3 не вказував на те, що він не бачив вимоги поліцейських про зупинку, а наполягав на тому, щоб поліцейські пояснили йому про причини зупинки, стверджуючи про те, що він не порушував вимог ПДР та вимагаючи відповідних доказів.

Безпосередньо після зупинки його автомобіля ОСОБА_3 висловлював до поліцейських претензії з приводу їх дій щодо блокування автомобіля під його керуванням, посилаючись на те, що під час такого блокування його автомобіль було пошкоджено.

Окрім того, з розмови поліцейських з ОСОБА_3 на місці зупинки автомобіля убачається, що до того, як його автомобіль було заблоковано, ОСОБА_3 під час руху на автодорозі бачив поліцейські автомобілі, які його переслідували з відповідними сигналами, проте не зупинився.

Отже, версія ОСОБА_3 про те, що він не бачив поліцейських автомобілів, які його переслідували, з'явилась лише в судовому засіданні суду першої інстанції.

Враховуючи пояснення апелянта в судовому засіданні апеляційної інстанції, дані, викладені в рапортах поліцейських та інформацію, зафіксовану на відео з нагрудних камер поліцейських, суддя апеляційного суду не може прийняти до уваги пояснення апелянта про те, що він не бачив вимог поліцейських про зупинку та зупинився відразу ж після того, як через 10 км після поліцейського поста побачив автомобіль поліцейських з відповідними світловими сигналами.

Суддя апеляційного суду вважає пояснення апелянта неспроможними з огляду на перевірені докази, якими доведено, що на 19 км автодороги Київ-Чоп поліцейські неодноразово подавали сигнали про зупинку автомобіля під керуванням ОСОБА_3, після ігнорування їх вимоги про зупинку поліцейські почали переслідувати автомобіль під керуванням ОСОБА_3, переслідування проводилось двома автомобілями поліції на відрізку шляху, довжиною близько 10 км, а зупинка автомобіля під керуванням ОСОБА_3 сталася внаслідок блокування автомобіля, який переслідувався, автомобілями патрулів поліції на дорозі, яка пролягає через ліс, куди водій звернув з автодороги Київ-Чоп.

Отже, вищенаведеними доказами підтверджено, що водій ОСОБА_3 не виконав вимог поліцейських про зупинку транспортного засобу. За невиконання вимоги поліцейського про зупинку транспортного засобу передбачена відповідальність ст. 122-2 КУпАП, а тому рішення судді районного суд про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вказано статтею є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляції з приводу посилання у постанові судді районного суду на п. 2.4 ПДР в сенсі виконання вимог про зупинку працівника міліції чи працівника поліції у даній справі не можуть бути підставо для зміни чи скасування постанови, з огляду на конструкцію ст. 122-2 КУпАП, диспозицією якої (в редакції закону № 596-VІІІ від 14.07.2015 року) передбачена відповідальність за невиконання водіями вимог поліцейського про зупинку транспортного засобу.

Щодо відсутності в оскаржуваному рішенні аналізу правомірності дій поліцейських відносно законності вимоги про зупинку автомобіля під керуванням ОСОБА_3, то суддя апеляційного суду вважає, що у судді районного суду не було потреби та підстав для такого аналізу з огляду на пояснення особи, яка притягувалась до адміністративної відповідальності, про те, що водій не бачив, що його зупиняв працівник поліції.

У постанові судді районного суду немає посилань на показання свідків, як про це зазначено в апеляції. Разом з тим, в матеріалах провадження є пояснення громадянин ОСОБА_4, який був очевидцем спілкуванням ОСОБА_3 з працівниками поліції після примусової зупинки останніми автомобіля під керуванням ОСОБА_3 (а.с. 4). За клопотанням ОСОБА_3 пан ОСОБА_4 був допитаний в судовому засіданні апеляційної інстанції та підтвердив обставини, зафіксовані на відео з нагрудних камер поліцейських, які також переглядались в судовому засіданні апеляційного суду.

Зауваження апелянта про те, що у протоколі про адміністративне правопорушення не вказані свідки, суддя апеляційного суду розглядає відповідно до вимог закону та обставин, встановлених у даній справі.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративні правопорушення прізвища, адреси свідків зазначаються, якщо вони є. Отже, само по собі не зазначення у протоколі свідків не можна розцінювати як невідповідність протоколу про адміністративне правопорушення вимогам ст. 256 КУпАП.

У протоколі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3 дійсно не зазначені свідки. Виходячи з встановлених у цій справі фактичних обставин, про те, що відразу після невиконання їх вимог про зупинку, поліцейські почали переслідувати автомобіль під керуванням ОСОБА_3 та зупинили автомобіль за 10 км від місця події, обставини якої викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, можна зробити висновок про те, що поліцейські були позбавлені можливості встановити свідків вказано події, якщо такі і були.

До того ж, відсутність свідків не дає підстав вважати, що була відсутня подія, обставини якої викладені у протоколі про адміністративне правопорушення.

Згідно зі ст. 251 КУпАП показання свідків є лише одним із джерел доказів в справі про адміністративне правопорушення.

За відсутності показань свідків про обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3 у даній справі є достатньо фактичних даних, здобутих з інших джерел, передбачених статтею 251 КУпАП, на основі яких суддя районного суду встановив наявність в діях ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП. Перевірені в судовому засіданні апеляційної інстанції за клопотанням ОСОБА_3 докази, наведені в цій постанові, підтвердили законність і обґрунтованість висновків, викладених у постанові судді районного суду.

Щодо недотримання суддею районного суду вимог закону про повноту судового розгляду справи відносно ОСОБА_3, викладених в апеляції, суддя апеляційного суду відмічає лише неповноту судового розгляду, яка полягала у тому, що суддя, витребувавши відеозаписи з нагрудних камер поліцейських та не отримавши вказаних доказів, завершив розгляд справи (а.с. 10,11).

Проте, вказана неповнота була усунута в судовому засіданні апеляційної інстанції, де за клопотання апелянта відеозаписи з нагрудних камер поліцейських були витребувані та переглянуті, а апелянт надав судді апеляційного суду свої пояснення з приводу дослідження вказаних доказів.

Інші доводи апеляції щодо неправильності судового розгляду, невмотивованості судового рішення та порушення прав особи, яка притягувалась до адміністративної відповідальності, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Так, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 був присутнім в судовому засіданні суду першої інстанції при розгляді відносно нього справи про адміністративне правопорушення, подавав суду письмові заперечення на протокол про адміністративне правопорушення (а.с. 13-17) та, як убачається з постанови судді, давав суду пояснення по суті правопорушення, викладеного у протоколі про адміністративне правопорушення.

В матеріалах справи відсутні дані про те, що в суді першої інстанції ОСОБА_3 заявляв будь-які клопотання, проте, приймаючи участь в судовому засіданні, він не був позбавлений можливості звертатись до судді із заявами та клопотаннями.

Суддя районного суду дослідив доказі, наявні в матеріалах справи, та дав їм оцінку у постанові, вмотивувавши своє рішення щодо підстав притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 122-2 КУпАП.

Отже, доводи апеляції про порушення суддею районного суду прав особи, яка притягувалась до адміністративної відповідальності, у тому числі, права на справедливий суд, є необґрунтованими.

За таких обставин суддя апеляційного суду не вбачає підстав для скасування постанови судді Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року щодо ОСОБА_3

На підставі наведеного та, керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя апеляційного суду -

П О С Т А Н О В И Л А:

Постанову судді Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року про визнання винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ОСОБА_3 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 - без задоволення.

Постанова судді апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Апеляційного суду міста Києва В.В. Ковальська

Справа №33/796/1870/2016 Категорія: ст. 122-2 КУпАП

Головуючий у першій інстанції Таран Н.Г.

Доповідач Ковальська В.В.