Іллічівський районний суд м.Маріуполя
Справа № 264/5141/17
ПОСТАНОВА

12.12.2017 р. м. Маріуполь

Суддя Іллічівського районного суду м. Маріуполя Кузнецов Д. В., розглянувши матеріали, які надійшли з Управління Укртрансбезпеки у Донецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серія ВС 028959, виданий 23.10.1999 року Кіровським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області, ІПН НОМЕР_1, не працюючого, який мешкає та зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, за ч.1 ст.164 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року до суду надійшов протокол про адміністративне правопорушення від 03 жовтня 2017 року серії ІІ № 0000993, складений головним спеціалістом відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Донецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті, у відповідності до якого 03 жовтня 2017 року о 07 год. 50 хв. ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом «Mersedes-Benz» державний номерний знак НОМЕР_2, на автодорозі Маріуполь-Маркіне в районі КПВВ «Піщевик» надавав послуги з перевезення восьми пасажирів за маршрутом Одеса-Донецьк-Одеса, без реєстрації як субєкта господарювання та отримання відповідної ліцензії.

ОСОБА_1 у судовому засіданні свою провину не визнав, пояснив, що 03.10.2017 року разом зі своєю сестрою ОСОБА_2 їхав до Одеси, де вона проживає, по дорозі він підібрав людей, яких погодився підвезти до міста, але наполягав, що грошові кошти за це від них не отримував, а робив це безкоштовно. Діяльність з перевезення пасажирів не здійснює.

Суд, вислухавши ОСОБА_1, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку про необхідність закриття провадження у справі внаслідок відсутності події правопорушення з наступних підстав.

17 липня 1997 року Верховна Рада України ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства України, і підлягає застосуванню нарівні з національним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

В контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (Заява N 7460/03) правопорушення, яке розглядаються, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

ОСОБА_1 ставиться у провину відсутність реєстрації як субєкта господарювання та отримання відповідної ліцензії на право здійснювати пасажирські перевезення.

Так, відповідальність за ч.1 ст.164 КУпАП передбачена за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб'єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування, а так само без одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).

З аналізу наведених норм слідує, що для звинувачення особи у вчиненні зазначеного правопорушення необхідно, перш за все, встановити факт провадження нею господарської діяльності без державної реєстрації як суб'єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності. Господарська діяльність передбачає отримання грошових коштів за надання певних послуг, зокрема послуг з перевезення пасажирів.

На підтвердження викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин, спеціалістом відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті не надано жодних доказів, які б підтверджували факт перевезення пасажирів та отримання за це ОСОБА_1 плати. Один лише протокол не може бути вирішальним доказом при визначенні питання винуватості особи, яка в судовому засіданні заперечує свою провину та факти викладені в протоколі.

За таких підстав, надані стороною обвинувачення матеріали не містять достатніх даних, що беззаперечно спростовували б твердження ОСОБА_1, а також тих, які б свідчили про здійснення ним господарської діяльності, повязаної з пасажирськими перевезеннями та стягуванням оплати з а проїзд.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібермон проти Франції», Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обовязковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

Згідно ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на викладене, за відсутності інших обєктивних джерел фактичних даних про обставини, що підлягають доказуванню в цій справі, дані, що відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Враховуючи зазначену практику Європейського суду з прав людини та презумпцію невинуватості, передбачену статтею 62 Конституції України, в матеріалах справи відсутні будь-які переконливі та достовірні докази провадження ОСОБА_1 господарської діяльності без державної реєстрації як суб'єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, не надані такі докази і в ході судового розгляду, що виключає подію і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Таким чином, суд не знаходить підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП України через відсутність в його діях події даного адміністративного правопорушення.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю внаслідок відсутності події правопорушення.

Керуючись ст.ст. 247 п. 1, 283, 284 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП закрити, внаслідок відсутності події адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена в Апеляційний суд Донецької області протягом 10 днів через Іллічівський районний суд м.Маріуполя.

Суддя: Д. В. Кузнецов