Справа №592/6877/17 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Чернобай О. І.
Номер провадження 33/788/310/17 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2017 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 12 липня 2017 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності - ОСОБА_3

захисників - ОСОБА_4. і ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі та доповненні до неї особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Свої вимоги обгрунтовує тим, що постанова є незаконною, протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам КУпАП, докази були досліджені однобічно, висновок лікаря є неналежним доказом, висновки судді не відповідають фактичним обставинам справи, процедура відсторонення від керування автомобілем та порядок огляду на стан сп'яніння були порушені, один із свідків є зацікавленою особою, суддя безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про допит свідків, також було порушено його право на захист.

Постановою судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 12.07.2017 ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і на нього було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Крім того, постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 320 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді 04.06.2017 близько 03-00 години водій ОСОБА_3 керував автомобілем «Mitsubishi Outlender» н.з. НОМЕР_1 по вул. Ковпака в м. Суми неподалік від перехрестя з пр. Курським з явними ознаками алкогольного сп'яніння. Від проходження медичного огляду на стан сп'яніння у встановленому законом порядку відмовився у присутності двох свідків.

Вислухавши доводи особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та його захисників ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які підтримали доповнену апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги та доповнення до неї, вважаю, що вказана вище доповнена апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, згідно ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ст.9 Конституції чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 144630 від 04.06.2017, суддя суду першої інстанції дійшов висновку про те, що водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем по вул. Ковпака неподалік від перехрестя з пр. Курським в м. Суми з явними ознаками алкогольного сп'яніння, відмовився у присутності двох свідків від проходження медичного огляду на стан сп'яніння у встановленому законом порядку, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України, та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, як в суді першої інстанції, так і в ході апеляційного розгляду справи категорично заперечив та пояснив, що 04.06.2017 він керував транспортним засобом по вул. Ковпака і був зупинений працівниками поліції, які звинуватили його у тому, що він перебуває у стані алкогольного сп'яніння. Йому було запропоновано пройти огляд на стан сп'яніння на місці зупинки за допомогою приладу «Драгер», на що він погодився. Оскільки сертифікат відповідності на «Драгер» був прострочений, то він попросив патрульних надати йому інший прилад з непростроченим сертифікатом. Поліцейські викликали ще декілька екіпажів, але і у них сертифікати на «Драгери» були прострочені. Наполягає, що не відмовлявся від проходження огляду на стан сп'яніння, але бажав його пройти лише в установленому законом порядку на місці зупинки його транспортного засобу, а не за процедурою, визначеною патрульними поліцейськими на свій погляд.

Суддя суду першої інстанції не погодився з вказаними вище показаннями ОСОБА_3 і з правовою позицією його захисту та в обґрунтування висновків свого рішення поклав такі докази винуватості ОСОБА_3 як:

- показання поліцейського роти № 4 батальйону УПП ОСОБА_7, згідно яких ОСОБА_3 відмовився від проходження огляду на стан сп'яніння за допомогою приладу «Драгер» та у закладі охорони здоров'я, внаслідок чого і був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП;

- відеозапис з нагрудних камер поліцейських, згідно якого водію ОСОБА_3 було запропоновано пройти огляд на стан сп'яніння за допомогою приладу «Драгер», на що останній запитав у працівника поліції документи на прилад, які йому були надані. Після ознайомлення ОСОБА_3 заявив, що «сертифікат» на прилад прострочений і попросив поліцейських надати йому інший прилад. Коли у іншого екіпажу аналогічний «сертифікат» також виявився простроченим, то ОСОБА_3 почав вимагати, щоб йому надали черговий прилад з дійсним «сертифікатом». Загалом на такі вимоги ОСОБА_3 поліцейськими були надані декілька приладів «Драгер», але і в них усіх «сертифікат» мав дію до 27.03.2017;

- «Сертифікат відповідності засобів вимірювальної техніки затвердженому типу», згідно якого цей сертифікат засвідчує, що крім інших приладів, прилад «Драгер» відповідає затвердженому типу зареєстрованому в Держаному реєстрі засобів вимірювальної техніки та вимогам технічної документації виробника. Даний сертифікат був виданий 01.09.2014 і діяв до 27.09.2017 (а.с.12);

- «Свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки», згідно якого прилад «Драгер», за допомогою якого водію ОСОБА_8 пропонувалось пройти огляд на стан сп'яніння, пройшов відповідну повірку. Свідоцтво чинне до 09.12.2017 (а.с.19);

- лист ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» від 04.04.2017, згідно якого газоаналізатор «Драгер», який вже перебуває в експлуатації, може використовуватись і надалі за умови своєчасного проведення його періодичної повірки (а.с.21).

Крім того, у своїй постанові суддя суду першої інстанції послався на положення нормативно-правових актів як на правову підставу притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, зокрема на приписи п.2.5 ПДР України, ст.130 КУпАП та ч.1 ст.8, ч.1 ст.9 та ч.1 ст.17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність».

Разом з тим, висновки судді суду першої інстанції про винність ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, вказаних у постанові судді, не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на законі, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про відсутність в його діях складу правопорушення заслуговують на увагу.

Так, адміністративна відповідальність особи, яка керує транспортним засобом, згідно диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП настає у разі, коли така особа відмовляється від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння.

Диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов'язки учасників дорожнього руху, в тому числі осіб, які керують транспортними засобами, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, та кореспондується в даному конкретному випадку з вимогами п.2.5 ПДР України (в редакції постанови КМУ № 161 від 22.03.2017), згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп'яніння.

У зв'язку з цим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що диспозиція ч.1 ст.130 КУпАП не передбачає адміністративної відповідальності за відмову від проходження медичного огляду на стан спяніння, є необґрунтованими та суперечать положенням законодавства України про адміністративні правопорушення.

Установленим порядком проходження медичного огляду, про який йдеться мова у п.2.5 ПДР, є визначена у ст.266 КУпАП, розділі ІХ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затверджена наказом МВС України 07.11.2015 № 1395, зареєстрована в МЮ України 10.11.2015 № 1408/27853), розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (затверджена спільним наказом МВС України та МОЗ України 09.11.2015 № 1452/735 та зареєстрована в МЮ України 11.11.2015 за № 1413/27858) і п.п.3-8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (затверджений постановою КМУ 17.12.2008 № 1103, з послідуючими змінами), процедура направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного сп'яніння і безпосередньо порядок проведення такого огляду.

Згідно встановленої вказаним законодавством України процедури огляд водія на стан алкогольного сп'яніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом і, які мають, зокрема, сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки; з дотриманням інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу та фіксацією результатів на паперових та електронних носіях, якщо спеціальний технічний засіб має такі функції, у присутності 2-х свідків. Огляд на стан сп'яніння проводиться. Перед проведенням огляду на стан сп'яніння поліцейський інформує особу, яка підлягає огляду на стан сп'яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу та на її вимогу надає сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки. Результати огляду зазначаються у відповідному акті. У разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного сп'яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров'я. Огляд осіб на стан алкогольного сп'яніння здійснюється в закладах охорони здоров'я не пізніше 2-х годин з моменту встановлення підстав для його здійснення і проводиться в присутності поліцейського.

Під час апеляційного розгляду справи було встановлено, що 04.06.2017 близько 03-00 години водій ОСОБА_3 керував автомобілем «Mitsubishi Outlender» н.з. НОМЕР_1 по вул. Ковпака неподалік від перехрестя з пр. Курським в м. Суми та був зупинений працівниками патрульної поліції, які запропонували йому пройти огляд на стан сп'яніння за допомогою спеціального технічного засобу «Drager», оскільки вважали, що ОСОБА_3 керує транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп'яніння. Після ознайомлення з документами на цей технічний засіб, які були надані ОСОБА_3 на його вимогу, останній заявив, що сертифікат на прилад є простроченим і попросив працівників поліції надати йому інший прилад, який є сертифікованим у відповідності до вимог закону. У інших екіпажів патрульної поліції аналогічні сертифікати на спеціальний технічний засіб «Drager» також виявилися простроченими. Термін дії усіх сертифікатів на «Drager» був чинний до 27.03.2017. В послідуючому ОСОБА_3 відмовився від проходження медичного огляду на стан сп'яніння у закладі охорони здоров'я, мотивуючи свою відмову тим, що поліцейські повинні спочатку провести огляд на стан сп'яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного засобу, а вже потім, у разі його незгоди з результатами такого огляду або ж в разі його незгоди на проведення такого огляду, направити його на відповідний огляд до закладу охорони здоров'я.

Зазначені обставини об'єктивно підтверджуються показаннями як особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, так і свідків ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_10., відеозаписом з нагрудних відеокамер патрульних поліцейських.

Спеціальними технічними засобами, дозволеними до застосування МОЗ та Держспоживстандартом, що повинні мати сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки, про які йдеться мова у законодавстві України про адміністративні правопорушення, є визначені у п.п.6, 7, 11, 17, 18 і 23 ч.1 ст.1 розділу І («Загальні положення») Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 05.06.2014 за № 1314-VII, який набрав чинності з 01.01.2016, засоби вимірювальної техніки, якими у свою чергу є засоби вимірювань, вимірювальні системи, матеріальні міри, стандартні зразки та будь-які частини засобів вимірювань або вимірювальних систем, якщо ці частини можуть бути об'єктом спеціальних вимог та окремого оцінювання відповідності.

У відповідності до положень вказаного Закону, періодична повірка засобів вимірювальної техніки - це повірка, що проводиться протягом періоду експлуатації засобів вимірювальної техніки через встановлений проміжок часу (міжповірочний інтервал), а їх повірка - сукупність операцій, що включає перевірку та маркування та/або видачу документа про повірку засобу вимірювальної техніки, які встановлюють і підтверджують, що зазначений засіб відповідає встановленим вимогам. Тип засобу вимірювальної техніки - це сукупність засобів вимірювальної техніки того самого призначення, які мають один і той самий принцип дії, подібну конструкцію та виготовлені за тією самою технічною документацією, а його затвердження - рішення призначеного органу з оцінки відповідності, прийняте на основі звіту про оцінку типу, про те, що тип засобу вимірювальної техніки відповідає встановленим вимогам і може використовуватися у сфері законодавчо регульованої метрології у спосіб, за якого він, як очікується, забезпечить надійні результати вимірювань протягом визначеного періоду часу.

Як вбачається з ч.2 і ч.4 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», до приведення нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом вони діють в частині, що не суперечить цьому Закону. Свідоцтва про уповноваження на проведення повірки засобів вимірювальної техніки, видані в установленому порядку до набрання чинності цим Законом, чинні в частині права проводити повірку законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, протягом визначеного в таких свідоцтвах строку дії, а згідно ч.5 цього розділу, сертифікати відповідності засобів вимірювальної техніки затвердженому типу, видані в установленому порядку до набрання чинності цим Законом, чинні протягом визначеного в них строку дії.

Вирішуючи питання про те, чи була з боку водія ОСОБА_3 як особи, яка керувала транспортним засобом, відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння або ні, апеляційний суд виходить з усталеної практики ЄСПЛ та закріпленому цим Судом у своїх чисельних рішеннях (п.31 по справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), п.109 по справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova), п.53 по справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та п.19 по справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine) принципу правової визначеності, який є складовою принципу верховенства права і згідно якого «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку», а також у рішеннях Конституційного Суду України від 29.06.2010 та від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно яких «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п.3.1 п.3). «Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п.5.4 п.5).

В іншій справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) від 23.09.1998 (п.54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

З огляду на викладене, виходячи з аналізу вказаного вище законодавства, як при складанні протоколу про адміністративні правопорушення, так при розгляді його в суді першої інстанції була неправильна застосована норма матеріального права - ч.1 ст.130 КУпАП (з відсиланням на п.2.5 ПДР), оскільки ОСОБА_3 як особа, яка керувала транспортним засобом, не відмовлявся від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння, оскільки працівники поліції на спеціальний технічний засіб «Drager» повинні були мати при собі в обов'язковому порядку два документи, а саме:

- відповідний «Сертифікат відповідності засобів вимірювальної техніки затвердженому типу», який був би чинним протягом визначеного у ньому строку дії, в тому числі і на момент вчинення правопорушення;

- відповідне «Свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки», яке повинно бути чинним протягом визначеного у ньому строку дії, в тому числі і на момент вчинення правопорушення, включаючи у цей строк період чинності сертифікату відповідності.

Як було встановлено апеляційним судом, сертифікат відповідності засобів вимірювальної техніки затвердженому типу (серія В № 007604) № UA-MI/2-4574-2014 на спеціальний технічний засіб «Drager», за допомогою якого працівники патрульної поліції намагалися провести огляд водія ОСОБА_3, був виданий 01.09.2014 і він був чинний до 27.03.2017 (а.с.12). Свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки зазначеного засобу було видане 09.12.2016 і чинне до 09.12.2017 (а.с.19).

Незважаючи на те, що свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки чинне до 09.12.2017, сам сертифікат відповідності засобів вимірювальної техніки затвердженому типу скінчив свою дію 27.03.2017 і станом на 04.06.2017 чинним не був, а тому цей засіб вимірювальної техніки не міг бути застосований працівниками патрульної поліції при огляді водія ОСОБА_3 на стан сп'яніння у встановленому законом порядку, оскільки свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки не може діяти само по собі у відсутності відповідного чинного сертифікату відповідності цього ж засобу вимірювальної техніки затвердженому типу.

Так, сертифікат відповідності засобів вимірювальної техніки затвердженому типу (серія В № 007604) № UA-MI/2-4574-2014 був виданий 01.09.2014 в установленому порядку на законодавчо регульований засіб вимірювальної техніки, що перебував в експлуатації до набрання чинності Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», тобто до 01.01.2016, та згідно вимог ч.5 розділу Х цього Закону був чинним лише протягом визначеного у ньому строку дії, а саме - виключно до 27.03.2017.

Наданий суду першої інстанції лист ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» від 04.04.2017, згідно якого газоаналізатор «Драгер», який вже перебуває в експлуатації, може використовуватись і надалі за умови своєчасного проведення його періодичної повірки, апеляційний суд не може узяти до уваги, оскільки він суперечить вимогам вказаного вище Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», який безпосередньо регулює відносини, що виникають в процесі провадження метрологічної діяльності та який має перевагу не тільки над іншими підзаконними нормативно-правовими актами, а й над листами-роз'ясненнями державних підприємств, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

У зв'язку з викладеним, ситуація, коли термін дії свідоцтва про повірку робочого засобу вимірювальної техніки є більшим, ніж термін дії сертифікату відповідності засобів вимірювальної техніки затвердженому типу, не відповідає вимогам закону, оскільки повірка робочого засобу вимірювальної техніки - це лише сукупність певних операцій, що включають перевірку та маркування та/або видачу документа про повірку засобу вимірювальної техніки (на який вже виданий сертифікат відповідності цього засобу вимірювальної техніки затвердженому типу), які встановлюють і підтверджують, що зазначений засіб відповідає встановленим вимогам, та які можуть діяти лише протягом дії відповідного сертифікату, так як затвердження типу засобу вимірювальної техніки - це рішення призначеного органу з оцінки відповідності, прийняте на основі звіту про оцінку типу, про те, що тип засобу вимірювальної техніки відповідає встановленим вимогам і може використовуватися у сфері законодавчо регульованої метрології у спосіб, за якого він, як очікується, забезпечить надійні результати вимірювань протягом визначеного періоду часу.

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а згідно ч.2 цієї норми Закону обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, виходячи з аналізу норм вищевказаного законодавства України про адміністративні правопорушення, правової позиції Конституційного Суду України та практики ЄСПЛ, відмову водія ОСОБА_3 від огляду на стан сп'яніння в даному конкретному випадку, на думку апеляційного суду, не можна вважати як відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння, адміністративна відповідальність за яку передбачена диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП.

З огляду на це, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 з вказаних вище підстав є обґрунтованими і заслуговують на увагу, а рішення судді суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що при складанні протоколу працівниками поліції йому не роз'яснювалися положення ст.268 КУпАП і суть адміністративного правопорушення, внаслідок чого було порушено його право на захист, то вони не заслуговують на увагу, оскільки не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду даної справи про адміністративне правопорушення.

Крім того, письмові пояснення ОСОБА_3, викладені останнім власноруч у протоколі про адміністративне правопорушення щодо прострочення газоаналізаторів, свідчать про те, що він розумів підстави зупинки його транспортного засобу та суть вимог працівників патрульної поліції.

Є необґрунтованими і доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що відеозаписи з нагрудної відеокамери працівника патрульної поліції не можуть бути доказом, оскільки відповідно до приписів ст.251 КУпАП, доказами у справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які зокрема встановлюються показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки.

Вказаний доказ був наданий працівником поліції та долучений до матеріалів справи про адміністративне правопорушення під час розгляду даної справи в суді першої інстанції і будь-яких даних, які б вказували на те, що ці відеозаписи були отримані з істотним порушенням встановленого законом порядку та свідчили б про їх недопустимість матеріали справи не містять.

При цьому, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо відсутності у протоколі місця вчинення адміністративного правопорушення, що не відповідає вимогам ч.1 ст.256 КУпАП, згідно яких у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім'я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Разом з тим, відсутність в протоколі даних про місце вчинення правопорушення при викладенні його суті, незважаючи на положення ч.1 ст.256 КУпАП, автоматично не створює ситуацію, за якої цей процесуальний документ є недійсним (а доказ - недопустимим), оскільки при вирішенні цього питання слід виходити та враховувати істотність порушення прав і свобод ОСОБА_3 в даному конкретному випадку, що має важливе значення, оскільки не усі порушення процесуального закону, допущені під час оформлення документів та збирання доказів сторонами провадження у справі про адміністративне правопорушення, є підставою для визнання цих документів та доказів недопустимими.

Зокрема, вказаний протокол був складений працівником поліції на місці зупинки транспортного засобу, що не заперечується сторонами провадження, і місцем його складання була вказана вул. Ковпака, 141 в м. Суми, що відповідає фактичним обставинам справи, а тому вимоги апеляційної скарги ОСОБА_3 та його захисників про визнання даного протоколу про адміністративне правопорушення з вказаних підстав недопустимим доказом є необґрунтованими та задоволенню в цій частині не підлягають.

При цьому, слід враховувати, що у справі про адміністративне правопорушення протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ - акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (п.2.5 ПДР України і ч.1 ст.130 КУпАП).

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, приходжу до переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було.

При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_3 дій, направлених на порушення порядку дорожнього руху, встановленого п.2.5 ПДР України, та вчинення ним відповідно адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до вимог ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Згідно правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, а справа на підставі п.3 ч.1 ст.284 КУпАП - закриттю.

Керуючись ст.294 КУпАП України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 12 липня 2017 року відносно ОСОБА_3 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норм матеріального права, а провадження у справі закрити у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіРунов В. Ю.