Апеляційний суд Житомирської області
Категорія ч.1 ст. 130 КУпАП Доповідач Бережна С. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року м.Житомир

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області Бережна С.В., за участю ОСОБА_2, - захисника правопорушниці ОСОБА_3., розглянувши апеляційну скаргу правопорушниці ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с.Лучанки Овруцького району Житомирської області, інваліда 2-ї групи, непрацюючої, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1, на постанову Богунського районного суду м.Житомира від 14 листопада 2016 року, -

в с т а н о в и в:

Постановою Богунського районного суду м.Житомира від 14 листопада 2016 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та застосовано до неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних доходів громадян, що становить 10200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 275 грн. 60 коп.

Згідно постанови суду, вчинене ОСОБА_3 правопорушення полягало в тому, що о 02 год. 03 хв. 06.09.2016 року у м. Житомирі по проспекту Миру, 9-А, керувала автомобілем марки «VOLKSWAGEN CADDY» реєстраційний номер НОМЕР_2 у стані алкогольного сп'яніння (нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота). Від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння відмовилася у присутності свідків чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

На прийняте судом рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду, оскільки була відсутня під час розгляду справи, а копію постанови отримала лише 28.01.2017 року, тому вважає, що строк пропущений з поважних причин, а постанову суду просить скасувати. Посилається на те, що постанова винесена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням матеріального права. Вказує, що суд в порушення норми закону розглянув справу без її участі, чим позбавив її можливості здійснити права, передбачені ст. 268 КУпАП - дати пояснення та скористатися своїм правом на правову допомогу. Стверджує, що суд не врахував дані про особу порушниці, як вона характеризується, що є інвалідом дитинства, що має скрутне матеріальне становище сім'ї - не працює (не має самостійного заробітку), що має на утриманні малолітню дитину. Зазначає, що працівниками патрульної поліції, які склали протокол про адміністративне правопорушення щодо неї, залишено поза увагою те, що за кермом автомобіля була інша особа, яка везла її до лікаря, і та яка, при зупиненні автомобіля працівниками патрульної служби, виходила із машини зі сторони водія, і яку не опитали.Разом з цим, працівники поліції мали відношення до неї, однак вона була лише пасажиром автомобіля, та ніколи не мала будь-яких навиків та дозволів на керуванням автомобілем.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 просив скасувати постанову суду першої інстанції у зв'язку з розглядом справи за відсутності ОСОБА_3 не дивлячись на її заяви про неможливість участі в судовому засіданні за станом здоров'я, що на його думку потягло порушення її процесуальних прав.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, наявні в матеріалах справи та надані в ході апеляційного розгляду в межах доводів апеляційної скарги, вважаю, що заява про поновлення строку підлягає задоволенню, а апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до кримінальної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Відповідно до ст.285 КУпАП постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 була відсутня під час розгулу справи щодо неї, копію постанови отримала лише 28.01.2017 року, тому вважаю за можливе поновити ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження постанови суду, оскільки її доводи про причини пропуску строку є поважними.

Що стосується доводів апеляційної скарги слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.280 КУпАП зазначається, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров'я України від 09.11.2015 № 1452/735 , яка визначає процедуру проведення огляду водіїв транспортних засобів з метою виявлення ознак стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі - стан сп'яніння), та оформлення результатів такого огляду, огляду на стан сп'яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких в уповноваженої особи поліції та закладів охорони здоров'я є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп'яніння згідно з ознаками такого стану.

Пунктом 1.3. Інструкції передбачено, що ознаками алкогольного сп'яніння є: а) запах

алкоголю з порожнини рота; б) порушення координації рухів; в) порушення мови; г) виражене

тремтіння пальців рук; ґ) різка зміна забарвлення шкірного покрову обличчя; д) поведінка, що не відповідає обстановці.

Суд зазначених вимог закону дотримався.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується розглянутими в судовому засіданні доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, вина ОСОБА_3 у вчиненні правопорушень, передбачених ч.1 ст.130 КУпАП підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії АП1 №931723 від 06.09.2016 року, в якому зазначено, що близько 02 години 03 хвилини 06.09.2016 року, вона у м. Житомирі по проспекту Миру, 9-А, керувала автомобілем марки «VOLKSWAGEN CADDY» реєстраційний номер НОМЕР_2 у стані алкогольного сп'яніння (нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота). Від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння відмовилася у присутності свідків, розпискою ОСОБА_5 п;о зобов'язання не передавати керування транспортним засобом «VOLKSWAGEN CADDY» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_3, письмовими поясненнями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з яких вбачається, що ОСОБА_3 у їх присутності відмовилася від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння у медичному закладі та за допомогою приладу «Драгер». (а.с.2-4).

Зазначені обставини у повному обсязі підтверджено дослідженим в судовому засіданні апеляційного суду відеозаписом з нагрудної відеокамери патрульного поліцейського, який здійснював фіксування правопорушення, та поясненнями командира роти №3 батальйону УПП в м.Житомирі ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_8., наданими в судовому засіданні.

Крім того під час апеляційного розгляду справи було зроблено запит до сервісного центру 1841 з приводу надання відповіді, чи отримувала гр. ОСОБА_3 посвідчення водія будь-якої категорії. На запит апеляційного суду була надана відповідь, що гр. ОСОБА_3 отримувала посвідчення водія серії НОМЕР_3 кат. «В» 29.08.1997 року.

Таким чином доводи апеляційної скарги правопорушниці про те, що вона ніколи не мала будь-яких навиків та дозволів на керування автомобілем є голослівними.

А тому висновок суду першої інстанції про необхідність застосування до ОСОБА_3 такого виду стягнення як позбавлення права керування транспортним засобом, є законним та обґрунтованим.

Доводи про те, що за кермом автомобіля була інша особа, яка везла порушницю до лікарні також є безпідставними, оскільки спростовуються наведеними вище доказами, а саме проглянутим в судовому засіданні записом з нагрудної відеокамери поліцейського та поясненнями працівника поліції ОСОБА_8., з яких вбачається, що за кермом автомобіля була саме гр. ОСОБА_3 з явними ознаками алкогольного сп'яніння, яка відмовилася від проходження на стан медичного сп'яніння у встановленому законом порядку в присутності двох свідків, що не заперечувалося також і її захисником після дослідження вказаних доказів. Крім того на підтвердження вказаних доводів апелянтом не надано жодних доказів зворотнього, не зазначено прізвища особи, за її твердженнями керувала автомобілем, не забезпечено її явку в судове засідання для пояснень у якості свідка

З огляду на викладене суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про визнання ОСОБА_3 винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а її доводи про те, що вона не вчиняла даного правопорушення, є безпідставними, спростовуються дослідженими доказами та свідчать про її намагання уникнути відповідальності.

Що стосується доводів апелянта щодо неврахування судом в порушення вимог ст. 33 КУпАп при вирішенні питання про накладення стягнення даних про її особу, того, що вона є інвалідом дитинства, знаходиться в скрутному матеріальному становищі, не має самостійного заробітку, при цьому на утриманні має малолітню дитину, слід зазначити, що відповідно до частини другої зазначеної норми при накладенні стягнення дійсно враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, однак крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі. А оскільки правопорушення ОСОБА_3 відносить саме до правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зазначені вище обставини не можуть враховуватися судом при накладанні на неї стягнення, або бути підставою для будь-якого зменшення вказаного стягнення, тим більш, що судом визначено стягнення в найменшому розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст. 130 КупАп.

Що стосується доводів ОСОБА_3 про розгляд справи в суді першої інстанції у її відсутності, не дивлячись на її заяви про відкладання розгляду у зв'язку з її хворобою, що потягло порушення її процесуальних прав, передбачених ст.. 268 КупАп, то вони частково знайшли своє підтвердження , разом з тим самі по собі не є підставою для скасування постанови, оскільки вказані процесуальні права було поновлено ОСОБА_3 шляхом звернення з апеляційною скаргою, в ході розгляду якої усі її доводи було ретельно перевірено доказами та враховано при постановленні рішення.

Разом з тим, вірно вирішивши питання про накладання стягнення на правопорушника, суд першої інстанції, розглянувши справи за її відсутності, не маючи на момент розгляду справи джаних про інвалідність ОСОБА_3, помилково прийшов до висновку про необхідність стягнення з неї також і судового збору. Разом з тим з наданих нею до апеляційного суду документів вбачається, що вона є інвалідом 2-ї групи та відповідно до положень п.9 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях . Тому її доводи з приводу звільнення її від судового збору є ґрунтовними.

Таким чином постанова суду в частині стягнення судового збору підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної та резолютивної частини постанови вказівки про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судового збору у розмірі 275 грн. 60 коп.

В решті постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

п о с т а н о в и в:

Поновити ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження постанови Богунського районного суду м.Житомира від 14 листопада 2016 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Богунського районного суду м.Житомира від 14 листопада 2016 року щодо неї змінити.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частини постанови суду вказівку про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судового збору у розмірі 275 грн. 60 коп.

В решті постанову суду залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя: