АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 33/793/329/17 Справа № 712/1704/17 Головуючий по 1 інстанції Орленко В. В.
Категорія:ч. 7 ст. 41 КУпАП Доповідач в апеляційній інстанції Іваненко І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2017 р. м. Черкаси

Суддя Апеляційного суду Черкаської області Іваненко І. В., за участю представника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_3 ОСОБА_4, представника Управління Держпраці у Черкаській області Азарова П. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_3 на постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 квітня 2017 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, працює директором ТОВ «Далі Транс», проживає за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1,

визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 41 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п'ятдесят) гривень; стягнуто судовий збір на користь держави в сумі 320,00 грн., -

в с т а н о в и в :

Згідно з постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 квітня 2017 року ОСОБА_3 визнана винною за ч. 7 ст. 41 КУпАП, зокрема у тому, що допустила порушення вимог законодавства про працю, порушила вимоги ч. 3 ст. 119 КЗпП України, ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про військовий обов'язок та військову службу» № 2232, а саме наказом від 18.07.2016 року № 1/06-к ОСОБА_6 було звільнено з роботи за ч. 1 п. 3 ст. 36 КЗпП України з 15.07.2016 року, у зв'язку із його призовом на строкову військову службу.

Не погодившись з указаною постановою суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 квітня 2017 року та закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення.

Указує, що постанова суду першої інстанції не відповідає критеріям об'єктивності, оскільки судом не надано оцінки поданим нею під час проведення перевірки письмовим поясненням, запереченням на акт перевірки та ряду інших заперечень.

Вказує, що згідно з наказом № 1-к/ч від 18.03.2016 року ОСОБА_6 прийнято на роботу у ТОВ «Далі - Транс» на посаду юриста. Але в період з 01.06.2016 по 15.07.2016 року зазначений працівник на робоче місці не з'являвся та на будь-який зв'язок не виходив. За наслідками цих подій складено акти про відсутність на робочому місці у зазначений період.

В подальшому, 18.07.2016 року ТОВ «Далі - Транс» засобами поштового зв'язку отримано листа, направлено із міста Шпола, відправником в якому значилась ОСОБА_7, в якому містилась довідка про те, що ОСОБА_6 з 16.06.2016 року проходить військову службу. Після отримання довідки про проходження військової служби ОСОБА_6 згідно з наказом від 18.07.2016 № 1/06-к його було звільнено з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Звільняючи ОСОБА_6 з указаних підстав, ТОВ «Далі - Транс» виходило з того, що ця обставина зумовлювала можливість не звільняти останнього, у зв'язку із прогулом.

Зазначає, що відповідно ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-Х, встановлені види військової служби, зокрема, строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Тобто законодавчо розділено строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період. Тому для поширення на особу встановлених гарантій обов'язковою умовою є його призов під час мобілізації. Моментом початку дії особливого періоду в державі є момент оголошення рішення про мобілізацію чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях.

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Згідно з відповідними нормативно-правовими актами, особливий період в Україні діяв: з 18 березня 2014 року по 02 травня 2014 року; з 07 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 07 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

Також, вказує апелянт, на сьогодні обставина про те, що воєнний стан в Україні не водився, є загальновідомою та не потребує доказування. Таким чином, на момент призову на строкову військову службу ОСОБА_6 мобілізація не оголошувалась, військовий чи надзвичайний стан не вводився, рішення про оголошення війни не приймалось, а тому особливий період не розпочинався.

Крім того, щодо дії особливого періоду та того, чи не тривав він під час дії призову, як про те зазначено в протоколі № 23-01-52/071 від 31.01.2017 р., апелянт зазначає, що ОСОБА_6 не проходить строкову військову службу, пов'язану із виконання особливих завдань в зоні проведення антитерористичної операції в окремих районах Донецької та Луганської області. Також ОСОБА_6 було призвано на строкову військову службу в червні 2016 року, тобто в період, коли не було оголошено мобілізації.

На сьогодні рішення про воєнний стан не приймалось, військовий чи надзвичаний стан в державі не вводився, воєнні дії на тереторії Ураїни не проводятисья, а здійснююються антитерористичні заходи, що є відмінною категорією від поняття бойових дій, оскільки бойові дії здійснюються лише під час воєнної агресії, рішення про оголошення війни не приймалось. Тому наголошує, що звільнення ОСОБА_6 було проведено відповідно до норм законодавства, а всі трудові відносини із ОСОБА_6 були здійсненні в межах чинного законодавства та у відповідності до його вимог.

У додаткових поясненнях до апеляційної скарги також було зазначено, що позапланова перевірка, внаслідок якої був складений указаний вище протокол про адміністративне правопорушення, також була проведене незаконно, оскільки до відповідних органів із заявою про порушення права звернувся не сам ОСОБА_6, а його родичі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_8 ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу з посиланням на неправильне застосування судом матеріального та процесуального законодавства, необ'єктивну оцінку досліджених у суді матеріалів справи.

Представник Управління Держпраці у Черкаській області Азаров П. В. в судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги, вбачаючи постанову місцевого суду законною та обґрунтованою.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши учасників судового провадження і обміркувавши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає наступне.

Відповідно до ст. 289 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня її винесення. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою може бути поновлено.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. При цьому, він не обмежений її доводами, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Також апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або не обґрунтоване відхилення їх місцевим судом.

Відповідно до ст. 252, 280 КУпАП України при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об'єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з'ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 33 КУпАП, при накладенні адміністративного стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність.

Згідно з ч. 7 ст. 41 КУпАП порушення встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України "Про військовий обов'язок і військову службу", "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п'ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII в редакції Закону України від 14.05.2015 р. № 433-VIII, громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п'ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п'ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України в редакції станом на липень 2016 року, тобто на час вчинення правопорушення, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв'язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв'язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Таким чином, виходячи з указаних вище норм закону, зазначені гарантії розповсюджуються в тому числі й на осіб, які призвані на строкову військову службу. Доводи представника апелянта про відсутність особливого стану в державі і пов'язування цього стану виключно з періодами оголошеної мобілізації, суд вважає необґрунтованими.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В цьому ж законі надається визначення і поняття мобілізація, а саме це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Сторони не заперечують, що кількома указами Президента України у 2014-2015 роках проводилися часткові мобілізації. Тому суд вважає слушною позицію представника Управління Держпраці у Черкаській області Азарова П. В. про те, що закінчення періоду певної часткової мобілізації неможливо повязувати із закінченням особливого періоду як такого. Це поняття є значно ширшим й, почавшись з моменту першої оголошеної часткової мобілізації, потребує окремого рішення для свого закінчення.

Стосовно доводів представника ОСОБА_4 про незаконність здійснення уповноваженими особами Управління Держпраці у Черкаській області перевірки на підприємстві «Далі - Транс», за наслідками якої був складений відповідний протокол про адміністративне правопорушення, суд апеляційної інстанції також не вбачає їх достатньо обґрунтованими.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі Закон від 05.04.2007 № 877-V) передбачено, що відносини, пов'язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності регулюються дим Законом.

Частиною 1 ст. 6 цього ж Закону визначено перелік підстав для здійснення позапланових заходів органами державного нагляду (контролю). Водночас, відповідно до ч. 2 зазначеної статті проведення позапланових заходів з інших підстав, крім передбачених цією статтею, забороняється, крім позапланових заходів, передбачених ч. 4 статті 2 цього Закону.

Згідно з ч. 4 статті 2 цього Закону заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У 2004 році Законом України «Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі» було ратифіковано вказану Конвенцію № 81. Відповідно до статті 12 Конвенції інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби приходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції, та здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються.

Таким чином, Конвенція визначає дискреційне повноваження інспектора самостійно приймати рішення щодо необхідності проведення перевірки того чи іншого роботодавця для того, щоб переконатися в тому, що правові норми суворо дотримуються.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року передбачено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Тому на підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 квітня 2017 року щодо ОСОБА_3 залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. В. Іваненко