Провадження № 33/792/185/17
Справа № 670/100/17 Головуючий в 1-й інстанції Потапов О.О.
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП Доповідач Бондар В. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2017 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області в складі: головуючої-судді ОСОБА_1, з участю секретарів судового засідання Інжиєвської Ю.А., Бондаря О.В., Крисюк В.С., захисника особи, що притягується до відповідальності ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3, розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому, в тому числі в режимі відеоконференції, справу за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 на постанову Віньковецького районного суду Хмельницької області від 14 березня 2017 року,-

В с т а н о в и в :

Постановою Віньковецького районного суду Хмельницької області від 14 березня 2017 року

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований в цьому ж селі по вул. Дружби, 9, Віньковецького району Хмельницької області, не працює, учасника бойових дій, має двох неповнолітніх дітей, ІНФОРМАЦІЯ_3,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено штраф в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету 320 грн. судового збору.

У задоволені клопотання громадській організації «Віньковецька районна спілка учасників АТО» про зменшення міри покарання чи передачу ОСОБА_2 на поруки відмовлено.

ОСОБА_2 визнано винним в тому, що він 18 лютого 2017 року біля 18:00 год. керував автомобілем «ВАЗ 2107», державний номерний знак НОМЕР_1, по вул. Першотравневій в смт. Віньківці, з ознаками алкогольного сп`яніння, які проявились у нестійкій ході, запаху алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку водій відмовився в присутності свідків.

Своїми діями ОСОБА_2 порушив п. 2.5 ПДР України, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 просить постанову суду скасувати та закрити провадження по справі. Вважає, що постанова суду першої інстанції є необ'єктивною та незаконною, суд не дослідив всіх доказів в провадженні, прийшов до хибного висновку з приводу вчинення ОСОБА_2 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_2 від медичного огляду не ухилявся, а відмовлявся, реалізовуючи своє право, прямо надане ч. 3 ст. 28 Конституції України, згідно якої особа без її вільної згоди не може бути піддана науковим, медичним або іншим дослідам. Вказує, що ознак алкогольного сп`яніння, які вказані в протоколі, в ОСОБА_2 не було, вказані в протоколі ознаки є наслідком контузії та відповідного її лікування, погіршення загального стану здоров`я, які ОСОБА_2 отримав під час участі в бойових діях в зоні АТО. Крім того, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_2 не було розяснено його прав, передбачених ст. 268 КУпАП. На думку апелянта, суд безпідставно не застосував до ОСОБА_2 положення ст. 21 КУпАП та не передав його на розгляд і поруки громадській організації «Віньковецька районна спілка учасників АТО».

Заслухавши пояснення захисника в підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши зібрані по справі докази, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за викладених в постанові обставин, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються зібраними та дослідженими судом першої інстанції доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

18 лютого 2017 року поліцейським сектору РПП Віньковецького ВП старшим сержантом поліції ОСОБА_5 складений щодо ОСОБА_2 протокол про вчинення останнім правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, в якому зазначено, що той 18 лютого 2017 року біля 18:00 год. в смт. Віньківці по вул. Першотравневій керував автомобілем «ВАЗ 2107», державний номерний знак НОМЕР_1, з ознаками алкогольного спяніння: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на стан алкогольного спяніння в установленому законом порядку водій відмовився в присутності двох свідків.

Відповідно до п.п. 2 ч. 1 Інструкції «Про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України 9 листопада 2015 року за № 1452/735 огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких в поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають в стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

В протоколі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 поліцейський зазначив наявність ознак алкогольного сп`яніння, передбачені п. 3 ч. 1 вищевказаної Інструкції, а саме: нестійка хода, різкий запах алкоголю з порожнини рота. Вказані обставини зазначені в протоколі, який підписаний свідками. Твердження апелянта, що такі ознаки могли бути наслідками поранення, не можуть бути прийнятими до уваги, зважаючи, що основною ознакою, що була підставою для проведення огляду, була наявність різкого запаху алкоголю з порожнини рота, що підтверджував свідок

ОСОБА_5

За наведених обставин поліцейський мав підстави вважати, що ОСОБА_2 перебуває з ознаками алкогольного сп`яніння та запропонувати ОСОБА_2 пройти огляд у встановленому законом порядку.

Допитаний апеляційним судом свідок ОСОБА_5 вказував, що на його пропозицію пройти огляд на місці зупинки з допомогою спеціального технічного засобу чи в лікарні (до якої було близько 30 метрів)

ОСОБА_2 відмовився, без обгрунтування причин.

Свідок ОСОБА_6 Д,Д. повідомив апеляційному суду, що в його присутності та в присутності ще одного свідка ОСОБА_2 відмовлявся проходити огляд на стан сп»яніння на місці зупинки, а також не виявляв бажання це зробити в лікарні, не вказував при цьому на причини відмови.

Обгрунтованих підстав вважати, що працівник поліції діяв не в межах своїх повноважень, пропонуючи ОСОБА_2 пройти такий огляд, захисник ОСОБА_2 в апеляційному суді не навів. Такими повноваженнями працівники поліції наділені згідно з ст.ст. 2, 23 Закону України «Про Національну поліцію», ст. 266 КУпАП, Інструкцією «Про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженою спільним наказом МВС України та МОЗ України 9 листопада 2015 року за № 1452/735, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015року за №1413/27858; наказом МВС України від 7 листопада 2015року №1395, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015року за №1408/27853 «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі»; постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп»яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» від 17 грудня 2008 року №1103.

Проте, як вбачається з письмових доказів у справі, зокрема, протоколу про адміністративне правопорушення, письмових пояснень свідків

ОСОБА_6, ОСОБА_7, пояснень свідків ОСОБА_6, ОСОБА_5 в апеляційному суді, від проходження відповідно до встановленого законодавством порядку огляду на стан сп»яніння ОСОБА_2 відмовився. Не заперечував факт відмови від проходження огляду на стан сп'яніння і сам ОСОБА_2; в апеляційній скарзі зазначено, що він не бажав, щоб у такий спосіб над ним здійснювались досліди. Такі його твердження, щодо підстав для відмови від огляду є непослідовними, суперечливими, як видно з поданої ним заяви до місцевого суду, він вказував також, як на підставу для відмови, що його «мати дуже важко і боляче переживала, що наносило їй душевну травму» ( а.с. 24).

Вищевикладене свідчить про порушення ОСОБА_2 п. 2.5 ПДР України, адже він відмовився на вимогу поліцейського від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння, порядок проходження якого регламентований нормативно-правовими актами.

Посилання захисника на ч. 3 ст. 28 Конституції України, щодо права ОСОБА_2 не проходити тест на місці, чи освідчення в лікарні, як на підставу для закриття провадження в справі, на увагу не заслуговують. ОСОБА_2 скористався своїм правом відмовитися від огляду на місці зупинки або в лікарні, чи пройти такий огляд. В даному випадку інспектором поліції до нього предявлялись вимоги, як до водія транспортного засобу, який, усвідомлюючи настання відповідальності за вчинене, відмовився від огляду на місці зупинки та в медичному закладі.

Інші доводи апеляційної скарги є надуманими, безпідставними, не відповідають вимогам закону та спростовуються вказаними доказами та матеріалами справи про адміністративне правопорушення. ОСОБА_2 судом був призначений захисник, який брав участь в судовому розгляді, подавав апеляційну скаргу в його інтересах; інший захисник здійснював його захист під час апеляційного розгляду, відтак підстав вважати, що порушено право на захист ОСОБА_2, немає.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, дав вірну оцінку зібраним та дослідженим судом першої інстанції доказам, з якою погоджується апеляційний суд. За таких обставин доводи апеляційної скарги захисника про те, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях, не відповідають фактичним обставинам справи, не знайшли свого підтвердження в апеляційному суді. Суд першої інстанції обґрунтовано обрав стягнення в вигляді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, що, на думку суду, є достатнім для виховання особи, що вчинила правопорушення та попередження вчинення нею нових адміністративних правопорушень.

У відповідності до вимог ст. 21 КУпАП, особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, крім посадової особи, звільняється від адміністративної відповідальності з передачею матеріалів на розгляд громадської організації або трудового колективу, якщо з урахуванням характеру вчиненого правопорушення і особи правопорушника до нього доцільно застосувати захід громадського впливу.

Застосування вимог ст.21 КУпАП до особи, є правом, а не обов'язком суду.

Як вірно встановив суд першої інстанції, дії водія ОСОБА_2 були послідовними, цілеспрямованими, умисними, відмовляючись від проведення відповідно до встановленого порядку, ОСОБА_2 усвідомлював настання відповідальності, обставини справи не вказують про його щире розкаяння у вчиненому.

Як видно з встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_2 не визнавав своєї вини у вчиненому, вчинив умисне грубе порушення Правил дорожнього руху. В суду немає підстав вважати, що в даному провадженні можливо застосувати заходи громадського впливу. Застосування таких заходів впливу не буде сприяти вихованню особи та попередження вчинення ОСОБА_2 нових правопорушень.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо відсутності можливості звільнення правопорушника від адміністративної відповідальності на підставі ст. 21 КУпАП з огляду на характер вчиненого правопорушення та особу правопорушника.

Підстав вважати, що накладене судом першої інстанції стягнення є надто суворим, в суду немає, санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачено накладення на водіїв безальтернативного стягнення в разі вчинення правопорушення: штраф в розмірі шестисот неподатковуваних мінімумів доходів громадян з обовязковим позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

Підстав вважати, що суд першої інстанції безпідставно, при ухваленні судового рішення, стягнув з ОСОБА_2 судовий збір, не можуть бути враховані судом. Згідно п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору в справах, повязаних з порушенням їхніх прав. В даному випадку підставою стягнення судового збору, згідно п. 5 ч. 2 ст. 4 цього Закону, було ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, що не є тотожним

п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд,-

П о с т а н о в и в :

Постанову Віньковецького районного суду Хмельницької області від 14 березня 2017 року щодо ОСОБА_2 залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 - без задоволення.

Суддя (підпис)

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Хмельницької області ОСОБА_1