АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 635/6681/16-п Головуючий суддя І інстанції: Назаренко О.В.
Провадження № 33/790/34/17 Суддя доповідач Колтунова А.І.
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області ОСОБА_1, за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Харківського районного суду Харківської області від 08 листопада 2016 року про притягнення

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1,

до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою судді Харківського районного суду Харківської області від 08 листопада 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 10200,00 грн.

Постановлено стягнути з ОСОБА_4 судовий збір в сумі 275,60 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 вересня 2016 року о 20 год. 15 хв. ОСОБА_2 у с.Липці Харківської області по вулиці Першотравнева в районі будинку 1-А, керував автомобілем «Ауді 100», реєстраційний номер НОМЕР_1 з ознаками алкогольного спяніння (різкий запах алкоголю ротової порожнини). Від проходження огляду на стан алкогольного спяніння у встановленому законом порядку в присутності двох свідків, відмовився.

Розглядаючи справу суд першої інстанції дійшов висновку, що вина ОСОБА_2 в порушенні ним вимог п.2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП, підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення та письмовими поясненнями понятих ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Не погодившись з вказаною постановою, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить постанову судді скасувати та закрити провадження у справі, вважаючи що судом першої інстанції справу розглянуто з порушенням вимог ст.ст.245,247,252,280,283 КУпАП, оскільки фактичні обставини події правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_2 визнано винним, судом зроблені на неповно досліджених доказах, за його відсутності, з порушенням його прав, оскільки не взяті до уваги його пояснення.

В своїй апеляції ОСОБА_2 вказує, що не погоджується із складеним відносно нього протоколом про адміністративне правопорушення, мав намір в суді першої інстанції надати додаткові пояснення щодо фактичних обставин, чого суд його позбавив, що свідчить про відсутність всебічного та обєктивного судового розгляду. Посилання суду на досліджені судом матеріали справи, як на доказ, що підтверджує вину у скоєнні адміністративного правопорушення, апелянт вважає безпідставними, оскільки він наполягав, що не керував автомобілем, що можуть підтвердити свідки, крім того працівниками поліції в присутності свідків йому не було запропоновано пройти тест, рівно як і відмова від проходження тесту на стан алкогольного спяніння, була зафіксована за відсутності будь-яких свідків чи понятих, в звязку з чим вважає відсутнім склад правопорушення в його діях.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги, просили скасувати постанову Харківського районного суду Харківської області від 08 листопада 2016 року і закрити провадження по справі. При цьому зазначали, що протокол про адміністративне правопорушення складений з грубим порушенням прав ОСОБА_2, за відсутності понятих, а постанова районного суду про визнання ОСОБА_2 винним ґрунтується на припущеннях.

З приводу обставин правопорушення, яке ставиться у провину, ОСОБА_2 зазначив, що взагалі не керував транспортним засобом, автомобіль перебував в тимчасовому користуванні його брата, який він залишив біля двору будинку 1-А в с.Липці по вулиці Першотравневій. Сам ОСОБА_2, знаходячись за вказаною адресою, вийшов з будинку до свого автомобілю з метою забрати власні речі з салону, що може підтвердити свідок ОСОБА_7 Наполягав на тому, що не керував автомобілем взагалі, а протокол за відмову пройти освідоцтво на стан спяніння працівники поліції склали за відсутності будь-яких свідків чи понятих, чим сфальсифікували документи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу; пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,ОСОБА_5, ОСОБА_11; перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення суд, відповідно до вимог ст.ст.245,280 КУпАП, повинен належним чином зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи по суті. Постанова судді згідно ст.283 КУпАП повинна ґрунтуватися на обставинах, встановлених при розгляді справи, тобто на достатніх і незаперечних доказах.

Виходячи зі змісту ст.ст.280,283 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний особисто зясувати, чи було воно дійсно вчинене, а в постанові у справі навести опис встановлених судом обставин за результатами розгляду справи.

Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису та інше, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Встановлені правила допустимості і відповідності доказів є гарантом їх достовірності та істинності.

Згідно статті 252 КУпАП, докази повинні оцінюватися за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Натомість, додержання цих вимог закону судом першої інстанції не забезпечено, оскільки фактичні обставини події правопорушення, за вчинення якого у відношенні ОСОБА_2 складено протокол, сформульовані в оскаржуваній постанові, виходячи не з власних висновків судді за результатами розгляду справи, а з посиланням на зміст протоколу про адміністративне правопорушення та пояснення свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6, за відсутності власного судження за обставинами правопорушення.

Як слідує зі змісту оскаржуваної постанови, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_2 порушень вимог 2.5 ПДР України, а відповідно складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Натомість, такий висновок взагалі не мотивований. В обґрунтування, пославшись на протокол про адміністративне правопорушення та пояснення свідків, суд зміст їх не розкрив та не проаналізував, належної оцінки їм не надав, а тому є незрозумілим, які саме докази були прийняті до уваги судом, а які спростовані, при вирішенні питання щодо складу правопорушення в діях ОСОБА_2

В судовому засіданні апеляційної в якості опитані ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,ОСОБА_5, ОСОБА_11

Свідок ОСОБА_7 з приводу відомих їй обставин пояснила, що проживає з ОСОБА_2 у цивільному шлюбі за її адресою: с.Липці, вул.Першотравнева, будинок 1-А.

Свідок пояснила, що 04 вересня 2016 року знаходилась разом з ОСОБА_2 за адресою постійного мешкання. Приблизно о 20-00 годині брат ОСОБА_2 повернув належний йому автомобіль «Ауді 100», яким користувався впродовж дня, залишивши його біля воріт будинку. Наполягала на тому, що ОСОБА_2 знаходився разом з нею вдома. Лише забравши документи на автомобіль в свого брата, через деякий час, він вийшов до автомобілю подивитись в салоні власні речі.

Свідок ОСОБА_7 наполягала, що бачила як працівники поліції пропонували ОСОБА_2 підписати протокол про адміністративне правопорушення, при цьому свідків, в присутності яких працівники поліції складали протокол, не було.

До суду апеляційної інстанції, з метою обєктивного встановлення всіх обставин по справі, викликались інспектори Липецького ВП Харківського ВП ГУНП у Харківській області ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які надали суду аналогічні пояснення, зазначивши при цьому обставини, що слугували підставою для складання відносно ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення.

За фактом вчинення ОСОБА_2 правопорушення інспектори, кожен окремо, зазначили, що підставою для складання відносно ОСОБА_2 протоколу про правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП слугувала його відмова пройти тест на виявлення спяніння, у встановленому законом порядку. Від підпису в протоколі та від отримання копії протоколу ОСОБА_2 відмовився. Наполягали, що ОСОБА_2 керував автомобілем, порушуючи напрямки руху, на значних оборотах двигуна свого автомобілю.

Свідок ОСОБА_5 з приводу відомих йому обставин зазначив, що був залучений в якості понятого при складанні відносно ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення. Проте, ОСОБА_5 спростовував, що саме в його присутності працівники поліції пропонували пройти ОСОБА_2 освідоцтво на стан спяніння. Зазначив, що лише бачив, як ОСОБА_2 разом з інспекторами знаходився біля відділку поліції, а сам ОСОБА_5 залишався стояти поодаль, про що йшлася розмова між інспекторами та ОСОБА_2, йому не відомо; з протоколом про адміністративне правопорушення він не ознайомлювався та суть його йому не відома.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні апеляційної інстанції зазначив, що раніше був знайомий з ОСОБА_2, з приводу обставин правопорушення вказав, що знаходиться на обліку в кримінально-виконавчій інспекції, тому не сперечався з поліцейськими, коли вони звернулися до нього. Пояснив, що 04 вересня 2016 року ввечері він проходив в районі поліцейської ділянки і, на прохання ОСОБА_8, поставив свій підпис на окремому порожньому аркуші. Після чого поліцейські вказали йому покинути цю вулицю. Свідок уточнив, що саме в його присутності працівники поліції не пропонували пройти ОСОБА_2 освідоцтво на стан спяніння, а самого ОСОБА_2 разом з інспекторами біля автомобілю він 04 вересня 2016 року не бачив. І обставини складання відносно ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП йому не відомі.

Із фабули адміністративного правопорушення, яка викладена у протоколі серії АП2 №227186, складеному 04 вересня 2016 року, та з оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_2 у с.Липці Харківської області по вулиці Першотравнева в районі будинку 1-А, керував автомобілем «Ауді 100», реєстраційний номер НОМЕР_1 з ознаками алкогольного спяніння (різкий запах алкоголю ротової порожнини)та відмовився від проходження огляду на стан алкогольного спяніння у встановленому законом порядку в присутності двох свідків - ОСОБА_5 та ОСОБА_11

Проте, висновок суду про винуватість ОСОБА_2 не мотивований і є передчасним. Зміст пояснень ОСОБА_2 та інших доказів, які суд прийняв до уваги, не розкритий та не проаналізований,і оцінка їм не дана.

Слід зазначити, що відповідно до «Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої Наказом МВС України №1395 від 07.11.2015 року, розділом ІХ встановлені особливості оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.130 КУпАП.

Так, частинами 1,4,6,7 Розділу ІХ Інструкції передбачено, що водії, стосовно яких у поліцейських є достатні підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами та огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Огляд на стан алкогольного спяніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу в присутності двох свідків відповідно до чинного законодавства.

У разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоровя поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки спяніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

Не можуть бути залучені як свідки поліцейські або особи, щодо неупередженості яких є сумніви.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що зазначені вимоги Інструкції уповноваженими працівниками поліції виконані не були, оскільки при розгляді даної справи в суді встановлено про порушення процедури запропонування ОСОБА_2 пройти огляд на стан спяніння, та його відмову від проходження огляду зафіксовано за відсутності належним чином проінформованих про свої обовязки свідків, виходячи з пояснень ОСОБА_5 і ОСОБА_11 Тобто, на думку суду апеляційної інстанції, відсутня інформація для прийняття обєктивного рішення за фактом правопорушення, фабула якого відображена в протоколі серії АП2 №227186.

На даний час предметом перегляду в суді апеляційної інстанції є постанова Харківського районного суду Харківської області від 08 листопада 2016 року, за результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення серії АП2 №227186 від 04 вересня 2016 року у відношенні водія ОСОБА_2, якою він визнаний винним за ч.1 ст.130 КУпАП.

Проте, судом першої інстанції під час розгляду справи не звернуто уваги на наявні сумніви, допущені уповноваженими особами під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2, внаслідок чого прийнято передчасне рішення щодо доведеності його вини.

Апеляційний суд такі недоліки вважає суттєвими, які повинні бути оцінені судом, з метою дотримання загальних принципів верховенства права і закону.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права».

Так, в силу п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення, за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.п.21-22 рішення у справі «Надточій проти України», п.33 рішення у справі «Гурепка проти України»).

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою не спростованих презумпцій.

Тобто усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна норма міститься й в статті 62 Конституції України.

Таким чином, досліджуючи та оцінюючи всі надані по справі докази в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що в матеріалах справи відсутні остаточні дані з доказами обєктивної сторони правопорушення в діях ОСОБА_2, що є вочевидь недостатнім для здійснення переконливих висновків щодо наявності винуватості, є сумнівним, і повинно тлумачитись на користь особи, у відношенні якої було складено протокол про адміністративне правопорушення, а саме, на користь ОСОБА_2

Відповідно до ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Обставини, що виключають провадження по справі про адміністративне правопорушення визначені статтею 247 КУпАП. Відповідно до п.1 ч.1 цієї статті провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у звязку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, з урахуванням наведеного, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню із закриттям провадження по справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Харківського районного суду Харківської області від 08 листопада 2016 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП скасувати.

Провадження по справі відносно ОСОБА_2 закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя -