Справа № 309/2400/16-п
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2017 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в особі судді Марчука О.П., за участю: захисника - адвоката Захарчука І.І., потерпілого - ОСОБА_2, розглянув у відкритому засіданні матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою Захарчука І.І. на постанову Хустського районного суду Закарпатської області від 09.08.2016 року якою провадження у справі щодо

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 непрацюючого ,

Закрито, за відсутності у його діяннях складу адміністративного правопорушення на підставі п.1 ст.247 КУпАП.

З протоколу вбачається, що 20.06.2016 року о 13:10 годині на 775 км автодороги Київ-Чоп, ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки " Audi", номерний знак Словацької республіки НОМЕР_2 здійснюючи маневр об'їзду велосипедиста , не переконався , що це буде безпечно та не створить перешкод іншим учасникам руху , створив ситуацію при якій водій зустрічного транспортного засобу ВАЗ 2106 , державний номерний знак НОМЕР_1 , різко змінив напрямок руху, щоб уникнути зіткнення, у наслідок чого, автомобіль ВАЗ 2106 з'їхав з дороги, чим порушив п.10.1 ПДР України.

Постанова суду мотивована тим, що в судовому засіданні з пояснень ОСОБА_3, схеми до протоколу про адміністративне правопорушення було встановлено , що виконуючи маневр об'їзду велосипедиста , останній залишався в межах своєї смуги руху , а тому не створював аварійної ситуації іншим учасникам дорожнього руху.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_1 просить скасувати постанову Хустського районного суду від 09.08.2016 року, оскільки вважає, що постанова суду є необґрунтованою та незаконною, посилаючись на те, що розгляд справи відбувся без об'єктивного з'ясування всіх обставин справи, у наслідок чого суд прийшов до помилкового висновку про не винуватість ОСОБА_3 у скоєнні адміністративного правопорушення. Судом не було проведено експертне дослідження причин ДТП, не опитано потерпілого ОСОБА_2. З цих підстав просить апеляційний суд дослідити та оцінити докази у їх сукупності та постановити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення. Крім того , апелянт порушує питання про поновлення строків на апеляційне оскарження судового рішення , оскільки вважає, що такий пропущено з поважних причин. Зазначив , що про час та місце слухання справи ні потерпілий не його представник повідомленні не були , участі у судовому засіданні не приймали. Копію постанови суду отримали поштовим повідомленням лише 25.08.2016 року.

У судове засідання , особа щодо якої складено протокол, за викликом суду не зявилася. Апеляційний суд , заслухавши думку учасників судового розгляду , прийняв рішення про розгляд справи за відсутності ОСОБА_3 на підставі наявних матеріалів справи.

Заслухавши пояснення захисника , потерпілого ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги , суд прийшов до висновку , що клопотання про поновлення строку підлягає до задоволення , а апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 268 КпАП України, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Справу може бути розглянуто під час її відсутності лише у випадках , коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи .

Судом першої інстанції вказаних вимог законодавства дотримано, а саме: на адресу проживання особи , щодо якої складено протокол направлено повістку з повідомленням про місце і час розгляду справи.

Однак, в порушення вимог ст.277-2 КУпАП про час та місце слухання справи не було повідомлено потерпілого.

Таким чином , апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апелянта про те, що судом в порушення вимог законодавства не повідомлено про час та місце розгляду справи потерпілого чи його представника.

Одночасно , апеляційним судом встановлено , що оскаржуване судове рішення постановлено 09.08.2016 року , а отримано потерпілим та його представником лише 25.08.2016 року . Представник потерпілого звернувся з апеляційної скаргою до суду 26.08.2016 року .

Апеляційний суд вважає наведені апелянтом та встановлені у судовому засіданні обставини об'єктивно перешкоджали потерпілому своєчасно звернутися з апеляційною скаргою, а тому є поважними . Отже , клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає до задоволення.

Одночасно, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судове рішення повинно бути вмотивованим та обґрунтованим. Так, суд повинен оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням , що ґрунтується на всебічному , повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і постановити законне та обґрунтоване судове рішення. Проте, розглядаючи справу суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався, своїх висновків не мотивував , рішення обґрунтував лише на одному дослідженому доказі, без дослідження та аналізу усіх доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 280 КпАП України, при розгляді справи про

адміністративне правопорушення суд зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався та прийшов до помилкового висновку про відсутність у діяннях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення , передбаченого ч. 4 ст. 122 КпАП України.

Так, вина ОСОБА_3 підтверджується дослідженими доказами по справі про адміністративне правопорушення, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії АП1 № 454178 від 05.07.2016 року, з яким ОСОБА_3 ознайомився ; схемою дорожньо-транспортної пригоди , що сталася 20.06.2016 року, письмовими поясненнями потерпілого ОСОБА_2, відповідно до яких він 20.06.2016 року приблизно о 13:00 годині рухався по автодорозі Київ-Чоп поблизу м. Мукачева на своєму автомобілі ВАЗ і побачив як на його смугу руху виїхав автомобіль марки "Audi". Щоб уникнути лобового зіткнення він змушений був прийняти вправо, внаслідок чого автомобіль з'їхав з проїзної частини дороги і перевернувся декілька разів. Крім того, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції вказав , що в цей час в автомобілі знаходилася його дружина та малолітня дитина. Роз'їхатися автомобілі не могли , оскільки водій ОСОБА_3 не здійснював маневр об'їзду , а безпричинно виїхав на зустрічну смугу руху і не реагував на звуковий та світловий сигнали, зайнявши середину смуги руху.

Аналогічні за змістом пояснення надала очевидець пригоди - ОСОБА_4.

Згідно висновку автотехнічного дослідження від 23.07.2016 року в момент виникнення небезпеки для руху водій автомобіля ВАЗ 21063 не мав технічної можливості шляхом застосування гальмування уникнути даної пригоди та знаходився в аварійній обстановці. Причиною даної ДТП є невідповідності у виконанні вимог пп. 1.2;1,5 та 10.1 Правил дорожнього руху в діях водія автомобіля марки " Audi" ОСОБА_3

Відповідно до постанови Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.08.2016 року провадження у справі щодо ОСОБА_2 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП за подіями , що мали місце 20.06.2016 року о 13:10 годині на 775 кілометрі автодороги Київ-Чоп , - закрито , за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Отже, доводи апелянта про те, що постанова суду є незаконною та необґрунтованою, винесена без урахування дійсних обставин дорожньо-транспортної пригоди, без повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи, знайшло своє підтвердження.

На підставі досліджених та оцінених у їх сукупності доказів апеляційний суд прийшов до висновку , що у діях ОСОБА_3 наявний склад адміністративного правопорушення , передбаченого ч.4ст.122 КпАП України, оскільки дії учасників дорожнього руху не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху , загрожувати життю або здоров'ю громадян, завдавати матеріальних збитків, а перед початком будь-якої зміни напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Отже апеляційний суд вважає встановленим , що 20.06.2016 року о 13:10 годині на 775 км автодороги Київ-Чоп, ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки " Audi", номерний знак Словацької республіки НОМЕР_2 здійснив маневр виїзду на зустрічну смугу руху , не переконався , що це буде безпечно та не створить перешкод іншим учасникам руху , створив ситуацію при якій водій зустрічного транспортного засобу ВАЗ 2106 , державний номерний знак НОМЕР_1 , різко змінив напрямок руху, щоб уникнути зіткнення, у наслідок чого, автомобіль ВАЗ 2106 з'їхав з дороги та отримав механічні ушкодження, тобто ОСОБА_3 порушив п.10.1 ПДР України.

Одночасно апеляційний суд вважає , що доводи апеляційної скарги про необхідність стягнення з ОСОБА_3 завдану майнову шкоду не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність , у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

У ч.22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" зазначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності , інше речове право, договору підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом іншим об'єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З матеріалів справи не встановлено , чи має ОСОБА_3 поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, а також не встановлено власника транспортного засобу.

Таким чином, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею вимог передбачених Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів .

У ч.22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" зазначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

З урахуванням вимог законодавства щодо до порядку розв'язання майнових вимог при існуванні спору щодо порядку та розміру його відшкодування, апеляційний суд констатує, що позбавлений можливості вирішити його в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення з урахуванням специфіки та процедури її розгляду.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 2 ст. 38 КпАП України, якщо справи про адміністративні правопорушення підвідомчі суду, передбачено строк накладення стягнення у вигляді трьох місяців з дня вчинення правопорушення.

Як вбачається з матеріалів провадження, адміністративне правопорушення скоєне 20.06.2016 року, тобто, на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції минув строк передбачений ч. 2 ст. 38 КпАП України в межах якого можливо накласти адміністративне стягнення.

На підставі викладеного, апеляційний суд прийшов до висновку, що доводи апеляції знайшли своє часткове підтвердження та відповідно до вимог ст. 294 КпАП України зумовлюють необхідність скасування постанови суду першої інстанції з постановленням нової постанови , якою справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3 слід закрити на підставі п. 7 ст. 247 КпАП України, у зв'язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Враховуючи наведене, керуючись вимогами ст. 294 КпАП України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Поновити строк на апеляційне оскарження постанови Хустського районного суду від 09.08.2016 року.

Апеляційну скаргу задовольнити частково .

Постанову Хустського районного суду від 09.08.2016 року щодо ОСОБА_5 - скасувати.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у скоєнні адміністративного правопорушення , передбаченого ч.4 ст. 122 КУпАП.

Провадження у справі щодо ОСОБА_3 закрити у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків , передбачених ст. 38 КпАП України , на підставі у п.7 ст. 247 КпАП України.

Копію постанови для відома направити ОСОБА_3 , мешканцю АДРЕСА_1

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя :