Справа № 343/3142/14-п
Провадження № 33/779/372/2017
Категорія ст.130 ч.2 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Суддя Апеляційного суду Івано-Франківської області Васильєв О.П.,

за участю апелянта ОСОБА_2,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Долинського районного суду Івано-Франківської області від 31 грудня 2014 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, українця, громадянина України, жителя АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП та накладено стягнення у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки з оплатним вилученням транспортного засобу ВАЗ 2108 д.н. НОМЕР_1, -

в с т а н о в и в:

Постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 31 грудня 2014 року встановлено, що ОСОБА_3 повторно протягом року керував транспортним засобом, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння.

Правопорушення вчинено при наступних обставинах:

30.11.2014 року о 01.35 год. в м.Долина по пр.Незалежності ОСОБА_3 керував автомобілем НОМЕР_1 в стані алкогольного сп'яніння. Огляд на стан сп'яніння проводився із застосуванням газоаналізатора Драгер 6810.

На вищевказану постанову суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вважає її незаконною та необґрунтованою, а тому просить скасувати постанову та закрити провадження у справі.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що вона є власником автомобіля ВАЗ 2108, 1992 року випуску, червоно кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 з 23 грудня 2006 року по даний час, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2. Маючи намір продати вказаний транспортний засіб, при зверненні у сервісний центр УМВС, їй стало відомо про те, що він підлягає оплатному вилученню відповідно до постанови Долинського районного суду від 31.12.2014 року. У зв'язку з чим, звернулася до суду із заявою про видачу копії вказаної постанови, яку отримала 11 серпня 2017 року.

Зазначає, що в кінці 2014 року дійсно давала дозвіл ОСОБА_3 керувати належним їй автомобілем НОМЕР_1 для відвідування хворих родичів в Долинській ЦРЛ. Через декілька днів ОСОБА_3 повернув їй автомобіль, не повідомивши що був затриманий працівниками міліції.

Вважає, що її право власності на автомобіль НОМЕР_1 було грубо порушено судом, який належно не встановивши кому належить вказаний автомобіль, оплатно його вилучив, незважаючи на те, що в протоколі про адміністративне правопорушення працівники міліції вказали про його належність ОСОБА_2

Крім того, вважає, що суд першої інстанції грубо порушив її право на судовий захист, оскільки виніс постанову без повідомлення її, як власника транспортного засобу, про час та місце розгляду справи.

При цьому вказує, що постанова суду містить протиріччя, зокрема, в анкетних даних правопорушника вказано, що ОСОБА_3 в минулому до адміністративної відповідальності не притягався, і одночасно його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 130 КУпАП, яка передбачає відповідальність за повторне протягом року вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП

Апелянт також подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду і в обґрунтування поважності причин пропуску строку посилається на аналогічні обставини, які вказані в апеляційній скарзі.

Заслухавши пояснення апелянта, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити, перевіривши матеріали справи, мотиви і доводи апеляції, вважаю за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження постанови та частково задовольнити подану апеляційну скаргу з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно з положеннями ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Таким чином, діючий КУпАП не передбачає можливості оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення особою, яка не є правопорушником або її законим представником, захисником, потерпілим або його представником.

Разом з тим, п. 8 ст. 129 Конституції України встановлено, що одним із фундаментальних принципів правосуддя є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, відповідно до якого оскаржити рішення суду в апеляційному порядку може особа, права, свободи, інтереси чи обов'язки якої таке судове рішення безпосередньо зачіпає.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який неодноразово висловлював правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист.

Установлення такого важливого принципу судочинства має на меті забезпечення виправлення вищестоящим судом помилок і порушень закону, допущених при провадженні по справі нижчим судом, гарантування прав та охоронюваних законом інтересів учасників судового процесу, утвердження законності і справедливості судочинства.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_2, як особа, яка фактично була позбавлена права власності на належний їй транспортний засіб шляхом його оплатного вилучення за рішенням суду, має право на оскарження такого судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не була повідомлена судом про час та місце розгляду адміністративної справи і копію постанови Долинського районного суду від 31.12. 2014 року отримала лише 11 серпня 2017 року, що позбавило її можливості своєчасно оскаржити судове рішення.

Дана обставина, на переконання апеляційного суду, є поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження судового рішення, та являється безумовною підставою для його поновлення.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_3 30.11.2014 року о 01.35 год. в м.Долина по пр.Незалежності керував автомобілем НОМЕР_1 в стані алкогольного сп'яніння. Огляд на стан сп'яніння проводився із застосуванням газоаналізатора Драгер 6810. Своїми діями ОСОБА_3 порушив п. 2.9 ПДР України, у зв'язку з чим його було притягнуто до адмінвідповідальності за ч.2 ст.130 КУпАП та накладено стягнення у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки з оплатним вилученням транспортного засобу ВАЗ 2108 д.н. НОМЕР_1.

Питання про доведеність вини та правомірність притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, правильність правової кваліфікації його дій апеляційнийм судом не переглядаються, оскільки апеляційний суд вважає, що ОСОБА_2 може оскаржити рішення суду тільки в частині, яка безпосередньо стосується її прав та інтересів.

При розгляді апеляції ОСОБА_2 суд враховує, що право власності захищається на найвищому рівні і згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов'язана поважати це право й гарантувати його захист, передусім на національному рівні.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним.

За змістом ст. 319 ЦК України ніхто, у тому числі і держава, не вправі втручатися у здійснення власником права власності.

Відповідно до вимог ч.1 ст.28 КУпАП, оплатне вилучення предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об'єктом адміністративного правопорушення, полягає в його примусовому вилученні за рішенням суду і наступній реалізації з вирученої суми колишньому власникові з відрахуванням витрат по реалізації вилученого предмета.

У відповідності до абзацу 4 п. 28 роз'яснень постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 року (із змінами і доповненнями від 19.12.2008 року №18) «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» - не можна накладати оплатне вилучення транспортного засобу на особу, яка вчинила відповідне правопорушення, керуючи транспортним засобом, що належить іншій особі.

Тобто, за змістом вищезазначеного, оплатному вилученню підлягає лише той предмет чи об'єкт адміністративного правопорушення, власником якого є сам правопорушник.

Як вбачається з матеріалів справи автомобіль НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_3, належить на праві власності ОСОБА_2 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2.

Отже суд першої інстанції без зясування всіх обставин справи та в порушення вимог ст.ст. 245, 252, 280 та ст.28 КУпАП взагалі не встановив кому належить автомобіль і не врахував, що автомобіль, котрим керував правопорушник, належить не йому, а іншій особі.

За таких обставин приходжу висновку, що суд першої інстанції грубо порушив ст.41 Конституції України, щодо позбавлення права власності ОСОБА_2

Тому, вважаю що постанова судді Долинського районного суду від 31.12.2014 року підлягає зміні в частині накладення додаткового стягнення у виді оплатного вилучення транспортного засобу та необхідно виключити з резолютивної частини постанови суду посилання на оплатне вилучення транспортного засобу ВАЗ 2108 д.н. НОМЕР_1.

Керуючись ст.294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Поновити ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження постанову судді Долинського районного суду від 31.12.2014 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову судді Долинського районного суду від 31.12.2014 року змінити в частині накладення додаткового стягнення у виді оплатного вилучення транспортного засобу.

Виключити з резолютивної частини постанови судді Долинського районного суду від 31.12.2014 року посилання про накладення на ОСОБА_3 додаткового стягнення у виді оплатного вилучення транспортного засобу ВАЗ 2108 д.н. НОМЕР_1 .

В решті постанову суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Івано-Франківської області О.П. Васильєв