АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 33/774/720/17 Головуючий у І-й інстанції - Гончаренко В.М.
Справа № 201/6702/17-п Головуючий в ІІ інстанції - Мазниця А.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2017 року м. Дніпро

Суддя Апеляційного суду Дніпропетровської області Мазниця А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_1 на постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2017 року, якою щодо

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1

провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП закрито за відсутністю у його діях складу правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Посадовою особою патрульної поліції 04 травня 2017 р. складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, у відношенні ОСОБА_2, відповідно до якого останній 04 травня 2017 року, о 16 годині 30 хвилин, керуючи транспортним засобом «Мітсубісі», д/н НОМЕР_1, рухався по вул. Січеславська Набережна у м. Дніпрі, де при зміні напрямку свого руху не впевнився в безпеці цього маневру, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Хюндай», д/н НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_1, який рухався у попутному напрямку. Згідно протоколу, своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Оскаржуваною постановою суду першої інстанції провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 було закрите за відсутністю складу правопорушення з посиланням на те, що зібрані докази є суперечливими та недостатніми для висновку щодо винуватості останнього поза розумними сумнівом.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_1 просить оскаржувану постанову суду від 13 липня 2017 року скасувати та винести свою постанову, якою ОСОБА_2 визнати винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та призначити йому адміністративне стягнення, передбачене положеннями КУпАП.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, потерпілий зазначає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваної постанови не здійснив всебічне повне та об'єктивне дослідження всіх обставин справи у їх сукупності, не надав оцінку суперечностям, що маються в матеріалах провадження, деяким матеріалам справи, та не вжив заходів щодо їх усунення.

Так, судом не було взято до уваги як доказ протокол про адміністративне правопорушення, з якого чітко вбачається, що саме ОСОБА_2 порушив п. 10.1 Правил дорожнього руху України, спричинив матеріальний збиток та механічні пошкодження транспортним засобам. Вказаний протокол складався у присутності всіх учасників ДТП та був ними підписаний без внесення заперечень.

Зазначає, що до суду не було викликано та допитано в якості свідка особу, що склала протокол, та всі зазначені в протоколі дані відхилено, як не взято до уваги і схему ДТП.

Вказує, що висновок суду про дотримання водієм ОСОБА_2 вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху зважаючи на те, що останній повинен був переконатися в безпечності маневру перед його початком, але не в ході його виконання, спирається лише на пояснення цього водія та суперечить матеріалам справи.

Також посилається на те, що суд першої інстанції, самостійно визначивши місце зіткнення автомобілів на смузі зустрічного руху, при цьому не взявши до уваги результати експертних досліджень, не призначивши експертизи, не допитавши експертів, - тим самим перебрав на себе функції експерта. На думку апелянта, місцем зіткнення автомобілів є саме те, що послідовно вказується ним з часу складання схеми ДТП, в той час як показання ОСОБА_2 у цій частині постійно змінюються.

Вказує, що наявні в матеріалах справи фотографії з місця подій, на яких зафіксоване розташування транспортних засобів на місці після пригоди, пошкодження автомобілів, первинний осип бруду з автомобіля «Міцубісі», - беззаперечно підтверджують, що вказаний автомобіль, з урахуванням радіусу його розвороту, не зміг би зайняти таке положення на дорозі за умови виконання ним повороту з крайнього лівого положення на своїй смузі руху, а отже ОСОБА_2, виконуючи розворот, не зайняв завчасно крайнє положення та не надав переваги у русі автомобілю під керуванням апелянта, що рухався у попутному напрямку лівіше, порушивши тим самим вимоги п. 10.1 та п. 10.4 Правил дорожнього руху.

Зазначає, що характер пошкоджень на його автомобілі свідчить про те, що саме автомобіль «Міцубісі» здійснив удар передньою аркою в стоячий автомобіль «Хюндай», із подальшим протягуванням вздовж переднього бамперу останнього від правої сторони до середини капоту.

Вказує, що висновок суду про відсутність достовірного підтвердження виконання водієм автомобіля «Мітсубісі» маневру розвороту у забороненому місці суперечить матеріалам справи - схемі ДТП, фотокарткам, поясненням учасників події.

Наполягає на тому, що фактично викладений в оскаржуваній постанові висновок суду про настання зіткнення автомобілів внаслідок його дій є помилковим, оскільки він з дотриманням вимог Правил дорожнього руху при раптовому виникненні перешкоди у русі зменшив швидкість руху шляхом екстреного гальмування, застосував звуковий сигнал та частково виїхав на зустрічну смугу з метою уникнення ДТП, втім запобігти зіткненню автомобілів не вдалося.

Вказує, що при винесенні постанови суд не зазначив, чому взяв до уваги одні докази та відхилив інші, зокрема не мотивував відхилення пояснень самого потерпілого та не надав оцінки експертним дослідженням у їх сукупності.

Частково погоджуючись з відхиленням судом висновку експертного автотехнічного дослідження № 3222-17 від 12 липня 2017 року як такого, що ґрунтується лише на поясненнях водія ОСОБА_2, що є його замовником, в той же час вказує, що відхилення судом з аналогічних міркувань наданого самим апелянтом висновку експертного дослідження № 7/10.1-24 від 29 травня 2017 року є безпідставним, оскільки вихідні дані для проведення експертизи були взяті з копій матеріалів справи та відповідають фактичним даним. Крім того суд, відхиляючи вказані висновки, не викликав експертів для надання відповідних пояснень.

Вислухавши пояснення потерпілого ОСОБА_1, що апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав; особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_2, та його захисника ОСОБА_3, що проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її безпідставність та законність і обґрунтованість оскаржуваної постанови суду; дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд апеляційної інстанції приходить до наступного.

Так, відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення повинен прийти до висновку про винуватість особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, поза розумним сумнівом.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП.

Аналізуючи матеріали справи з урахуванням доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками оскаржуваної постанови щодо недоведеності поза розумним сумнівом вини водія ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Так, згідно фотокарткам з місця пригоди, наданим самим апелянтом ОСОБА_1 (а.с. 13-17), після зіткнення обидва автомобілі були повністю розташовані на зустрічній смузі руху, а між ними та подвійною розділювальною смугою існувала певна відстань. У зв'язку з цим первинна схема місця ДТП (а.с. 2) викликає сумніви в частині правильності зафіксованого на ній розташування автомобілів «Міцубісі» та «Хюндай» відносно дорожньої розмітки, оскільки згідно неї вказані автомобілі частково розташовані на подвійній розділювальній смузі.

Показання водія ОСОБА_1 про те, що водій ОСОБА_2 у порушення вимог Правил дорожнього руху здійснював маневр розвороту з правої смуги руху, виходять від особи, зацікавленої у вирішенні справи на її користь, об'єктивного підтвердження не мають та заперечуються ОСОБА_2, який пояснив, що їхав у лівій смузі, з якої і виконував вказаний маневр. Належить відзначити, що така обставина не була встановлена і співробітником патрульної поліції, що складав протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2, який у діях вказаного водія порушення вимог п. 10.4 Правил дорожнього руху не виявив та при формулюванні суті адміністративного правопорушення не зазначив, що розворот здійснювався не з крайнього положення на проїзній частині.

У межах апеляційного розгляду ОСОБА_1 на питання про те, чому він при виникненні перешкоди для руху не здійснив екстрене гальмування у межах своєї смуги руху, а здійснив зміну напрямку руху ліворуч, на зустрічну смугу руху, та повністю виїхав на неї, де і відбулося зіткнення автомобіля «Хюндай» під його керуванням з автомобілем «Мітсубісі» під керуванням ОСОБА_2, не надав задовільної відповіді, обмежившись загальними міркуваннями з приводу того, що під час вказаної ДТП його життю загрожувала небезпека.

Не спростована матеріалами справи і наявність у водія ОСОБА_1 технічної можливості запобігти зіткненню автомобілів шляхом екстреного гальмування у межах своєї полоси для руху, без виїзду на зустрічну смугу руху.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що доводи водія ОСОБА_2 про виконання ним маневру розвороту у належному місці та з дотриманням вимог Правил дорожнього руху, та про те, що зіткнення автомобілів відбулося на зустрічній смузі, коли він вже закінчував свій маневр, і мало місце не з його вини, а внаслідок дій водія ОСОБА_1, який не дотримався безпечної дистанції, - не можуть вважатися поза розумним сумнівом спростованими наявними у матеріалах справи доказами, та приходить до висновку про законність і обгрутованість оскаржуваної постанови.

Доводами апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_1 правильність цих висновків не спростовується, оскільки вони зводяться до переоцінки наявних доказів та надання ним упередженого, тенденційного тлумачення на користь апелянта, ігноруючи їх дійсний зміст.

Так, посилання потерпілого на невзяття судом до уваги як доказу протоколу про адміністративне правопорушення, який складався у присутності всіх учасників ДТП та був ними підписаний без внесення заперечень, не можуть бути взяті до уваги як такі, що спотворюють дійсний зміст цього протоколу, в якому ОСОБА_2 зазначив, що з ним незгодний, та навів відповідне мотивування (а.с. 1).

Крім того, викладений у даному протоколі висновок посадової особи, що його склала, про винуватість ОСОБА_2 не є обов'язковим для суду, який за результатами судового розгляду справи про адміністративне правопорушення може згідно ч. 1 ст. 284 КУпАП як погодитись з ним, так і визнати його необґрунтованим, а справу закрити.

Доводи апелянта щодо того, що до суду не було викликано та допитано в якості свідка особу, що склала протокол, та всі зазначені в протоколі дані відхилено, як не взято до уваги і схему ДТП, суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки не вбачається, що потерпілим в суді першої інстанції було порушене питання про допит вказаної посадової особи, а наявним у справі доказам судом була надана належна оцінка, з якою суд апеляційної інстанції погоджується.

Посилання апелянта на те, що висновок суду про дотримання водієм ОСОБА_2 вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху зважаючи на те, що останній повинен був переконатися в безпечності маневру перед його початком, але не в ході його виконання, спирається лише на пояснення цього водія та суперечить матеріалам справи, - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначений висновок суду грунтується на належному аналізі та оцінці наявних у справі доказів, і відповідає їх дійсному змісту.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, самостійно визначивши місце зіткнення автомобілів на смузі зустрічного руху, при цьому не взявши до уваги результати експертних досліджень, не призначивши експертизи, не допитавши експертів, - тим самим перебрав на себе функції експерта, - суперечать положенням ст. 252 КУпАП, згідно яким оцінка доказів, як кожного окремо, так і їх сукупності, віднесена до компетенції органу (посадової особи), що розглядає справу про адміністративне правопорушення, який і повинен зробити з них висновки щодо обставин, які мають значення для провадження.

Посилання апелянта на те, що суд помилково визначив місце зіткнення автомобілів, в той час як належне місце зіткнення послідовно вказується ним з часу складання схеми ДТП, не узгоджуються з матеріалами справи, згідно яким первісно ОСОБА_1 вказав місце зіткнення автомобілів на смузі їх руху (а.с. 2), а при складанні додаткової схеми вказав його на зустрічній смузі руху (а.с. 48), та у своїх додаткових поясненнях вказав, що така розбіжність виникла внаслідок його помилки (а.с. 50). В той же час відсутні достатні підстави для сумнівів у правильності встановлення судом місця зіткнення автомобілів на смузі зустрічного руху.

Суд апеляційної інстанції оцінює критично доводи апеляційної скарги щодо того, що наявні в матеріалах справи фотографії з місця подій, на яких зафіксоване розташування транспортних засобів на місці після пригоди, пошкодження автомобілів, первинний осип бруду з автомобіля «Міцубісі», - беззаперечно підтверджують, що вказаний автомобіль, з урахуванням радіусу його розвороту, не зміг би зайняти таке положення на дорозі за умови виконання ним повороту з крайнього лівого положення на своїй смузі руху, а отже ОСОБА_2, виконуючи розворот, не зайняв завчасно крайнє положення та не надав переваги у русі автомобілю під керуванням апелянта, що рухався у попутному напрямку лівіше, порушивши тим самим вимоги п. 10.1 та п. 10.4 Правил дорожнього руху.

Так, згідно п. 1.10 Правил дорожнього руху під «крайнім положенням на проїзній частині» належить розуміти положення транспортного засобу на відстані від краю проїзної частини (середини проїзної частини або розділювальної смуги), яка не дає можливості рухатися попутному транспортному засобу (у тому числі двоколісному) ще ближче до краю проїзної частини (середини проїзної частини або розділювальної смуги). Таким чином, водій ОСОБА_2 не був зобов'язаний перед здійсненням маневру розвороту зайняти положення на проїзній частині, максимально наближене до розділювальної смуги, як на цьому наполягає апелянт, а невиконання водієм ОСОБА_2 вимог п. 1.10, п. 10.4 Правил дорожнього руху є особистою суб'єктивною оцінкою апелянта, що не має об'єктивного підтвердження.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що характер пошкоджень на автомобілі апелянта свідчить про те, що саме автомобіль «Міцубісі» здійснив удар передньою аркою в стоячий автомобіль «Хюндай», із подальшим протягуванням вздовж переднього бамперу останнього від правої сторони до середини капоту, - є надуманими та суперечать матеріалам справи, зокрема письмовим поясненням самого ОСОБА_1, який зазначив, що запобігти зіткненню автомобілів гальмуванням не вдалося, внаслідок чого саме його автомобіль врізався в район переднього колеса автомобіля «Міцубісі» (а.с. 4).

Посилання апелянта на те, що висновок суду про відсутність достовірного підтвердження виконання водієм автомобіля «Мітсубісі» маневру розвороту у забороненому місці суперечить матеріалам справи - схемі ДТП, фотокарткам, поясненням учасників події, - суд апеляційної інстанції оцінює критично.

Так, згідно схемам місця ДТП, у вказаному місці подвійна суцільна розділювальна смуга має розрив, що дозволяє здійснювати маневр розвороту. Розташування автомобіля «Міцубісі» на проїзній частині дорогі після ДТП, зафіксоване на фотокартках (а.с. 14, 49, 71), дозволяє припускати, що при виконанні цього маневру вказаний автомобіль лівим колесом міг перетнути подвійну суцільну розділювальну смугу до початку розриву у ній, втім дана обставина не перебуває у причинному зв'язку з подією ДТП та не має значення для оцінки обгрунтованості обвинувачення водія ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Посилання апелянта на те, що суд безпідставно не взяв до уваги наданий ним висновок експертного дослідження № 7/10.1-24 від 29 травня 2017 року (а.с. 53-60), який ґрунтується на належних вихідних даних з копій матеріалів справи, суд апеляційної інстанції оцінює критично.

Так, вказаний висновок, за наявною у ньому вказівкою, складений на підставі заяви на проведення дослідження, схеми місця ДТП від 04.05.2017 р., світлин з місця ДТП, наданих на дослідження (а.с. 53), а інші джерела інформації про подію експертом не зазначені. Разом з тим у подальшому він аналізує пояснення водія ОСОБА_2, отримані з невідомого джерела, згідно яким автомобіль останнього «…рухався у лівій смузі майже біля лінії дорожньої розмітки», що не випливає з письмових пояснень цього водія, наявних у матеріалах справи.

Належить відзначити, що саме технічна неможливість зайняття положення на дорозі, в якому автомобіль «Міцубісі» опинився після ДТП, за умови початку маневру з положенням з «… мінімальним можливим боковим інтервалом до розділової смуги», і стала підставою для того, аби експерт у подальшому відкинув пояснення водія ОСОБА_2 як технічно неспроможні, та свої висновки грунтував тільки на показаннях водія ОСОБА_1 (а.с. 55, 56). Технічну можливість зайняття вказаного положення на дорозі автомобілем «Міцубісі» за умови виконання водієм ОСОБА_2 вимог п. 1.10, п. 10.4 Правил дорожнього руху експерт не досліджував, як ухилився він і від оцінки відповідності вимогам Правил дорожнього руху дій водія ОСОБА_1 в частині зміни напрямку руху при виникненні перешкоди для руху.

Приймаючи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання висновку експертного дослідження № 7/10.1-24 від 29 травня 2017 року неприйнятним доказом.

За викладених обставин підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається, а оскаржувана постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2017 року відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя

Апеляційного суду

Дніпропетровської області А.А. Мазниця