Справа № 136/782/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2017 року м. Липовець

Суддя Липовецького районного суду Вінницької області Кривенко Д.Т., розглянувши матеріали, які надійшли від заступника начальника Липовецького відділення поліції Немирівського відділу поліції ГУ Національної поліції у Вінницькій області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, раніше притягуваного до адміністративної відповідальності за ст.126 ч.1 КУпАП,

за ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:

24.05.2017 року на розгляд суду надійшли матеріали справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП.

Із протоколу слідує, що 21.05.2017 року о 10.50 год. на автодорозі Біла Церква-Тетіїв-Липовець, водій ОСОБА_1 керував автомобілем Москвич М-412, державний номерний знак 52-62 ВИТ, з явними ознаками алкогольного сп'яніння а саме: різкий запах алкоголю з ротової порожнини. Від проходження медичного огляду на стан спяніння в Липовецькій ЦРЛ та продуття алкотесту «Драгер» відмовився в присутності двох свідків, чим порушив п.2.5. ПДР.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину не визнав при вищевказаних фактичних обставинах, суду пояснив, що дійсно 21.05.2017 року він був зупинений працівниками поліції на 147 км автошляху Біла Церква-Тетіїв-Липовець. Його попросили надати посвідчення водія, проте як виявилось він його забув, тому на місці зупинки транспортного засобу було винесено постанову про накладення на нього стягнення за ч.1 ст.126 КУпАП, при цьому він алкогольних напоїв не вживав, заперечував факт вживання будь яких алкогольних напоїв. На місці зупинки транспортного засобу йому не пропонувалось проходження огляду на визначення стану спяніння і можливість пройти огляд у медичному закладі йому також не розяснювалась.

Вислухавши пояснення особи, що притягується до адміністративної відповідальності, дослідивши докази наявні в справі про адміністративне правопорушення, яким суд дав належну оцінку, дійшов висновку про таке.

Відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП настає у разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння.

Згідно п.6 розділу 1 «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоровя України 09.11.2015 № 1452/735, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 р. за № 1413/27858, огляд на стан сп'яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі - спеціальні технічні засоби). У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан спяніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоровя, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі заклад охорони здоровя).

Як убачається із протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 притягується до відповідальності за відмову від проходження медичного огляду на стан алкогольного спяніння у Липовецькій ЦРЛ та продуття приладу «Драгер», що не становить склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскількипроходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння включає стадію проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу і лише у разі незгоди із показниками приладу чи відмови водія пройти огляд на місці, поліцейський доставляє водія до найближчого медичного закладу, що в даному випадку не було дотримано.

Згідно письмових пояснень свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які додані до протоколу констатовано, що ОСОБА_1 відмовився від проходження медичного огляду на стан алкогольного спяніння у Липовецькій ЦРЛ та продуття приладу «Драгер».

Для безпосереднього допиту судом було викликано свідків, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення в судове засідання.

Так свідок ОСОБА_2 суду пояснив, що він дійсно був зупинений працівниками поліції 21.05.2017 року на 147 км автошляху Біла Церква-Тетіїв-Липовець, які попросили проставити його свій підпис під тим, що, як йому стало відомо прізвище громадянина - ОСОБА_1 керував транспортним засобом без посвідчення водія. При ньому вказаному громадянинові не пропонувалось пройти огляд на стан спяніння ні на місці, ні пропонувалось проїхати до медичного закладу. Пояснень він не писав лише поставив підпис на чистому аркуші паперу. Зовні ніяких ознак алкогольного спяніння у гр..ОСОБА_1 він не помітив, останній вів себе чемно.

Інший свідок, будучи належним чином повідомлений в судове засідання за викликом не зявився, однак його письмові пояснення суд не може взяти до уваги, оскільки така особа не була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов до переконання, що матеріали, що додані до протоколу про адміністративне правопорушення не містять інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту відмови ОСОБА_1 від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння.

При цьому, суд зауважує, що він не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Так, ч.1 ст. 6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справі «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.51 КпАП України стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».

Тим більше «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП, санкція якої передбачає стягнення у вигляді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік (тоді як за КК України мінімальний штраф становить тридцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян).

У справі «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) ЄСПЛ встановив, серед іншого, порушення ч.3 ст.6 Конвенції у звязку з тим, що в протоколі про адміністративне правопорушення фабула правопорушення була сформульована лише в загальних рисах без конкретизації обставин вчинення правопорушення («проведення несанкціонованого пікету»), але національні суди, розглянувши справу без участі сторони обвинувачення (згідно законодавства РФ така участь не передбачена), відредагували фабулу правопорушення, зазначивши в постанові суду конкретні обставини правопорушення. У зв'язку з цим, на думку ЄСПЛ, заявниці була відома лише кваліфікація діяння, але не фактичні обставини обвинувачення, таким чином, вона була позбавлена можливості належної підготовки до захисту.

У нещодавно прийнятому рішенні у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що обставини, які викладені в протоколі від 21.05.2017 року не відображають всіх істотних ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, відображену в протоколі, або відшукувати докази на користь обвинувачення, тому суд вважає за необхідне провадження у справі закрити відповідно до ст.247 п.1, ст.284 ч.1 п.3 КУпАП у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, ст. 6, 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 12, 13, 23, 27, 33, 34, 35, ч. 1 ст. 130, 221, 251, 276, 284 КУпАП, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 цього Кодексу.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Суддя Д.Т. Кривенко