Справа №: 310/7952/16-п
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 березня 2017 року м. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд у складі:

суддя Богомолова Л.В.

при секретарі Рибалка Н.М.

за участю захисника ОСОБА_1

розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов з Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_2, громадянина України, працюючого в Бердянській міській раді головою міської ради, який мешкає за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Шевченко, 13/20,

у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 188-40 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

21 листопада 2016 року на адресу Бердянського міськрайонного суду надійшов адміністративний матеріал, згідно якого до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зі скаргою звернувся ОСОБА_3 (далі - заявник) щодо порушення Бердянською міською радою (далі - рада) його права на доступ до публічної інформації, який подав до ради запит від 20.07.2016 року щодо надання інформації про те, чи має ОСОБА_4 та інші працівники виконавчого комітету та інших структурних підрозділів Бердянської міської ради диплом Бердянського інституту підприємництва з кваліфікацією юрист-менеджер (із зазначенням прізвищ, імен, по батькові, посад відповідних працівників).

У відповідь на запит від 20.07.2016 року листом від 26.07.2016 року вих. № 0475/01-0449/ПІ за підписом Бердянського міського голови ОСОБА_2 заявнику було відмовлено у наданні запитуваної інформації з посиланням на те, що запитувана інформація є конфіденційною відповідно до частини другу статті 11 Закону України «Про інформацію» та рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 р. № 1-9/2012 p.

За наявності підстав для складення протоколу про адміністративне правопорушення та з метою повного і всебічного з'ясування всіх обставин справи, викладених у скарзі, до ради було надіслано запит Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_5 від 15.08.2016 року № 11/15-П271966.16/08-132 з вимогою зокрема, щодо прибуття ОСОБА_2 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, надання завіреної належним чином копії запиту заявника, копії відповіді ради, пояснень та персональних даних голови Бердянської міської ради ОСОБА_2, а також щодо поновлення права заявника.

У відповідь листом від 20.09.2016 року вих. № 01-6546/40 за підписом Бердянського міського голови ОСОБА_2 було надано копію запиту заявника, копію відповіді ради від 26.07.2016 року вих. № 0475/01-0449/ПІ та копію повторної відповіді від 19.09.2016 року № 0582/01-0449/ПІ. Однак, з повторної відповіді ради від 19.09.2016 року № 0582/01-0449/ПІ вбачається, що право заявника поновлено не було.

Також, посилаючись на те, що зазначена інформація належить до конфіденційної, листом ради від 20.09.2016 року вих. № 01-6546/40 не надано всіх запитуваних персональних даних Бердянського міського голови ОСОБА_2 зокрема, не надано: дату та місце народження, місце проживання, вид, серія, номер, орган та дата видачі паспорта громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків.

Більше того, Бердянський міський голова ОСОБА_2 не прибув до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини для реалізації прав, передбачених статтями 254, 268 КУпАП. У листі ради від 20.09.2016 року вих. № 01-6546/40 не надано інформації або документів, що підтверджують об'єктивність причин його неприбуття.

Таким чином, законні вимоги Представника Уповноваженого Верховної Ради України ОСОБА_5, викладені в листі від 15.08.2016 р. № 11/15-П271966.16/08-132, виконано не було.

З огляду на вказане, в діях голови Бердянської міської ради Запорізької області ОСОБА_2 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 188-40 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме невиконання законних вимог Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_1 просить закрити адміністративні провадження на підставі ст.247 КоАП України за відсутністю складу адміністративного правопорушення, посилаючись на підстави, які викладені у письмовому запереченні.

Вислухавши думку захисника ОСОБА_1, вивчивши матеріали адміністративного провадження, суд приходить до наступного:

З матеріалів адміністративного провадження вбачається, що ОСОБА_2 є міським головою Бердянської міської ради Запорізької області.

Як вбачається з адміністративного протоколу, до Бердянської міської ради було надіслано запит Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_5 від 15.08.2016 року № 11/15-П271966.16/08-132 з вимогою зокрема, щодо прибуття ОСОБА_2 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, надання завіреної належним чином копії запиту заявника, копії відповіді ради, пояснень та персональних даних голови Бердянської міської ради ОСОБА_2: дату та місце народження, місце проживання та номер телефону, дату призначення на посаду, серію та номер паспорту громадянина України, ким та коли виданий, реєстраційний номер картки платника податків, серію та номер службового посвідчення.

У відповідь листом від 20.09.2016 року вих. № 01-6546/40 за підписом Бердянського міського голови ОСОБА_2 було надано копію запиту заявника, копію відповіді ради від 26.07.2016 року вих. № 0475/01-0449/ПІ та копію повторної відповіді від 19.09.2016 року № 0582/01-0449/ПІ, витяги з журналів вхідної та вихідної кореспонденції, а також повідомлено повне прізвище, імя та по батькові ОСОБА_2, наданий номер службового телефону, вказана дата призначення на посаду, вказані дані щодо серії та номеру службового посвідчення.

У вказаної відповіді вказане, що запитувані персональні дані Бердянського міського голови ОСОБА_2: дата та місце народження, місце проживання, вид, серія, номер, орган та дата видачі паспорта громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків, є конфіденційною інформацією.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначається Законом від 13 січня 2011 року № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон № 2939-VI).

Відповідно до частин першої та другої статті 6 цього Закону до публічної інформації з обмеженим доступом відноситься:

1) конфіденційна інформація;

2) таємна інформація;

3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України № 2-рп/2012 від 20.01.2012 року визначено, що відповідно до частин першої, другої статті 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що: збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац другий частини першої статті 302 Цивільного кодексу України); поширення персональних даних без згоди субєкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 14 Закону України "Про захист персональних даних" від 1 червня 2010 року № 2297-VI (далі - Закон № 2297); конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частина друга статті 21 Закону України "Про інформацію" від 2 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ зі змінами (далі - Закон № 2657); розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939).

Таким чином, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується із міжнародно-правовими актами: ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року , Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року.

Таким чином, Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоровя, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сімї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, повязану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сімї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У своєму Рішенні Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України прийшов до висновку, що інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, повязані з особою та членами її сімї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, повязану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI від 13.01.2011 року зі змінами та доповненнями - розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону № 2939-VI).

Вказані положення узгоджуються з положеннями частини другої статті 32 Конституції України, відповідно до якої не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Умови, за яких можливо поширити конфіденційну інформацію, також передбачені частиною першою статті 29 Закону України "Про інформацію" , відповідно до якої інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Вбачається, що з урахуванням положень частини другої статті 7 Закону № 2939-VI та частини другої статті 32 Конституції України суспільними інтересами (інтерес громадськості), у яких конфіденційна інформація може бути поширена, є лише інтереси національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Вимога частини першої статті 29 Закону України "Про інформацію" щодо встановлення переваги потенційної шкоди від поширення конфіденційної інформації над правом громадськості знати її відображає принцип пропорційності обмеження права, який є аспектом принципу верховенства права, передбаченого статтею 8 Конституції України і через призму якого досліджується правомірність будь-якого обмеження права, в тому числі права на отримання інформації.

Суд приймає до уваги, що при складанні адміністративного протоколу Уповноважений Верховної Ради України з прав людини повинен керуватись вимогами Кодексу України про адміністративні правопорушення, у відповідності до якого уповноважена особа, яка складає адміністративний протокол повинна встановити особу правопорушника і зясувати обставини правопорушення.

Відповідно доп.2.11 Інструкції «Про порядок оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення «, затвердженої Наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини № 3/02-15 від 16.02.2015 року - уповноважена особа або регіональний координатор має право запрошувати особу, що притягається до адміністративної відповідальності, з метою отримання пояснень та ознайомлення її з протоколом про адміністративне правопорушення, а також інших осіб для отримання від них усних або письмових пояснень щодо обставин, що перевіряються у справі.

Згідно п. 2.13 вищевказаної Інструкції другий примірник складеного протоколу та копії інших матеріалів, що підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, рекомендованим листом із зворотним повідомленням про вручення та з описом вкладення протягом 10 календарних днів разом із супровідним листом в конверті з позначкою "особисто" направляються особі, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, у разі якщо вказана особа: відмовляється від отримання другого примірника протоколу, не з'являється для ознайомлення з протоколом.

Таким чином, суд вважає, що неявка особи для складання відносно неї адміністративного протоколу не є невиконанням законних вимог Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 29.09.2016 року № 10 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації" законами України до конфіденційної інформації віднесено, зокрема: інформацію про національність особи, її освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адресу проживання, дату і місце народження (частина друга статті 11 Закону України "Про інформацію")

Відповідно до ст. 256 КоАП України - упротоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім'я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

Як вбачається з протоколів про адміністративне правопорушення, протоколи про адміністративні правопорушення не відповідають вимогам ст..256 КоАП України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права».

В своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростованих презумпцій. Тобто усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна норма міститься й в статті 62 Конституції України.

Таким чином, досліджуючи та оцінюючи всі надані по справі докази в їх сукупності, суд вважає наявними виключність обставин, які позбавляють можливості для здійснення переконливих висновків щодо наявності чи відсутності винуватості, і повинні тлумачитись на користь особи, у відношенні якої було складено протокол про адміністративне правопорушення,а саме на користь ОСОБА_2, як того наголошує п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст.247 КоАП України провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Суд вважає, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ст.188-40 КоАП України.

За таких обставин суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.188-40 КУпАП, тому провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно нього підлягає закриттю.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративну справу про притягнення ОСОБА_2 за ст. 188-40 КпАП України закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя Бердянського

міськрайонного суду ОСОБА_6