АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 33/796/250/2017 Постанова винесена суддею Шапутько С.В.
Категорія: ст. 124 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2017 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва Павленко О.П., з участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_2 та її захисника ОСОБА_3, іншого учасника ДТП - ОСОБА_4 та його представника Ткача В.Д., розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 на постанову судді Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року щодо

ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Києві, проживає за адресою: АДРЕСА_1,

в с т а н о в и в:

Постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року ОСОБА_2 визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та її піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень.

Крім того, стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 275 гривень 60 копійок.

Як встановив суддя місцевого суду, 21 вересня 2016 року о 10 год. 15 хв. в м. Києві по вул. Узвіз Кловський, 11, пасажир ОСОБА_2, перебуваючи в автомобілі марки «Кіа», державний номерний знак НОМЕР_1, відчиняючи двері вказаного транспортного засобу, не переконалась, що це буде безпечним, внаслідок чого пошкодила автомобіль марки «Кіа», державний номерний знак НОМЕР_2, чим порушила п. 15.13 ПДР України, тобто вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_3, посилаючись на недотримання судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову судді Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року щодо ОСОБА_2, а провадження в справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв'язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, бо не містить суті адміністративного правопорушення, на що суд першої інстанції безпідставно не звернув увагу. Зокрема, вказує, що ОСОБА_2 не є суб'єктом відповідальності за п. 15.13 ПДР України, оскільки Розділом 15 ПДР України регулюється зупинка і стоянка транспортних засобів, а тому дотримання вимог п. 15.13 ПДР України покладається лише на водіїв, в той же час пасажир може бути притягнутий до адміністративної відповідальності лише за порушення вимог Розділу 5 ПДР України, яким визначено обов'язки і права пасажирів.

Крім того, стверджує, що висновки суду про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення за ст. 124 КУпАП, не відповідають дійсним обставинам події і не підтверджуються доказами у справі, оскільки пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_2 щодо механізму ДТП у сукупності з даними про характер пошкоджень транспортних засобів доводять, що водій ОСОБА_4 не дотримав вимог п. 13.3 ПДР України, отже саме він вчинив адміністративне правопорушення.

За таких обставин, на думку захисника, суд не дотримав вимог ст.ст. 245, 256, 280 КУпАП, а тому судове рішення є незаконним та необґрунтованим.

Разом з апеляційною скаргою від захисника ОСОБА_3 надійшло клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що в судовому засіданні було оголошено лише резолютивну частину рішення, повний текст якого отримано захисником лише 24 листопада 2016 року.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, враховуючи, що судом не були дотримані вимоги ч. 1 ст. 285 КУпАП вважаю, що строк на апеляційне оскарження постанови судді місцевого суду захисником ОСОБА_3 пропущений з поважних причин, а тому він підлягає поновленню.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - адвокат Ткач В.Д. просить постанову судді Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 та її захисника ОСОБА_3, які підтримали апеляційні вимоги, указавши, що порушення ПДР України саме водієм ОСОБА_4 призвело до пошкодження автомобілів, заслухавши ОСОБА_4 та його представника Ткача В.Д. на спростування доводів апеляційної скарги, допитавши ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 та додатково надані захисником письмові докази, вважаю, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Водночас, положеннями ст. 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Зазначені вимоги закону при розгляді справи щодо ОСОБА_2 за

ст. 124 КУпАП суддя місцевого суду дотримав, оскільки достатньо повно, об'єктивно та всебічно дослідив наявні у ній докази, а висновок про доведеність винуватості ОСОБА_2 в порушенні п. 15.13 ПДР України, за обставин, викладених у постанові, підтверджується проаналізованими у судовому рішенні, доказами, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення серія АП2 № 499222 від 21.09.2016, зміст якого, всупереч твердження апелянта, відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки в протоколі вказані дата і місце його складення, дані про особу, яка склала протокол, відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення, інші відомості, необхідні для вирішення справи (а.с. 1);

- схемою місця ДТП, в якій відображено місце зіткнення транспортних засобів та їх положення після зіткнення, механічні пошкодження автомобілів, а також інші необхідні для дослідження обставин ДТП дані (а.с. 2);

- письмовими поясненнями водія ОСОБА_4 одразу після ДТП (а.с. 4) та наданими ним поясненнями безпосередньо в суді першої інстанції;

- фотографіями з місця ДТП, в яких зафіксовано характер пошкоджень транспортних засобів та розташування автомобілів після зіткнення (а.с. 17-20).

При цьому суддею місцевого суду були ретельно перевірені доводи ОСОБА_2 про дотримання нею ПДР України та обґрунтовано не прийняті до уваги, оскільки вони суперечать доказам у справі.

Зокрема, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 в суді пояснювала, що 21 вересня 2016 року, вона, перебуваючи в якості пасажира автомобіля НОМЕР_1, знаходячись на задньому сидінні, після повної зупинки автомобіля переконалася у відсутності інших автомобілів, які б могли здійснювати рух поряд, з дозволу водія почала повільно відкривати двері, але в цей момент водій автомобіля НОМЕР_2, який рухався на великий швидкості та не дотримався безпечного інтервалу, зачепив передньою правою частиною свого автомобіля НОМЕР_5, таким чином пошкодивши транспортні засоби.

Аналогічні пояснення щодо обставин цієї події дав в суді першої інстанції і водій автомобіля НОМЕР_1, ОСОБА_6, який повідомив, що після зупинки керованого ним автомобіля та огляду проїзної частини в дзеркала на наявність перешкод у вигляді інших автомобілів, що рухаються поряд, він, переконавшись у відсутності транспортних засобів, дозволив вихід пасажиру ОСОБА_2, але після відкриття задньої двері почув удар.

Крім того, посилаючись на те, що з моменту його візуального контролю по дзеркалам до зіткнення пройшло не більше декількох секунд, а відстань від вулиці до місця парковки була близько 15-20 метрів, ОСОБА_6 вважав, що водій автомобіля НОМЕР_2, рухався з дуже великою швидкістю.

Між тим, проаналізувавши пояснення ОСОБА_2 і ОСОБА_6, суддя місцевого суду дійшов висновку, що вони не спростовують фактичні обставини правопорушення, викладені в протоколі, з огляду на їх неузгодженість з іншими беззаперечними доказами, а тому піддав ОСОБА_2 адміністративному стягненню за вчинене нею адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Враховуючи достатність матеріалів, які надають можливість з усією повнотою встановити дійсні обставини ДТП, вважаю, що суддя місцевого суду, безпосередньо дослідивши усі докази у справі та надавши їм об'єктивну оцінку в постанові, дотримав вимоги ст.ст. 245, 251, 280 КУпАП.

З метою додаткової перевірки доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції були повторно допитані ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Залишаючись на своїй позиції, ОСОБА_2 в апеляційному суді наполягала на тому, що з дозволу водія ОСОБА_6 після повної запинки автомобіля, вона повільно відкрила задні двері автомобіля НОМЕР_1, переконавшись при цьому у відсутності інших автомобілів, які б рухалися в попутному напрямку руху, але оскільки водій ОСОБА_4 рухався на великий швидкості та не дотримався бокового інтервалу, відбулося зіткнення.

ОСОБА_6 в апеляційному суді пояснив, що 21 вересня 2016 року він припаркував автомобіль НОМЕР_1, біля будинку 13 по вул. Кловський узвіз в м. Києві. Переконавшись у відсутності позаду будь-якого рухомого транспорту, він повідомив ОСОБА_2, що можна виходити з автомобіля, але через кілька секунд побачив автомобіль «Кіа», який рухався з великою швидкістю та наближався до його автомобіля, крикнув ОСОБА_2: «обережно», проте відразу ж відбулося зіткнення, бо ОСОБА_2 почала відкривати двері автомобіля, а водій ОСОБА_4, не побачивши цього, продовжив рух, не дотримавшись безпечного інтервалу.

ОСОБА_6 також уточнив, що конструкція його автомобіля така, що має широку стійку і обмежує пасажиру, який перебуває на задньому сидінні, оглядовість того, що відбувається за межами салону, отже ОСОБА_2 наскільки могла впевнитися у відсутності іншого автомобіля, це зробила. Крім того, як він пояснив, швидкість руху автомобіля, яким керував ОСОБА_4, на його погляд, була близько 20 км/год.

ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції пояснив, що 21 вересня 2016 року, рухаючись на автомобілі НОМЕР_2, по вул. Кловський узвіз у м. Києві, повернув у бік інституту, побачив на проїзній частині автомобіль, двері якого були зачинені, почав його об'їжджати, але прийняти більше вліво для об'їзду не міг, бо попереду стояли обмежувачі руху. Враховуючи достатню відстань від свого автомобіля до іншого, він продовжив рух зі швидкістю до 20 км/год, оскільки рухатись із більшою швидкістю, з огляду на проїхану ним незначну відстань від повороту та ширину проїзної частини дороги, було неможливо. Порівнявшись з припаркованим транспортним засобом, він відчув удар, а тому одразу ж, проїхавши малу відстань, зупинився і з'ясував, що під час його руху пасажир автомобіля НОМЕР_1, не переконавшись у безпечності своїх дій, відчинила двері автомобіля, внаслідок чого і був пошкоджений його транспортний засіб.

Проаналізувавши наведені пояснення у взаємозв'язку з іншими доказами, вважаю, що доводи ОСОБА_2 і ОСОБА_6 щодо порушення водієм ОСОБА_4 вимог п. 13.3 ПДР України та недотримання обмежень щодо швидкості руху у житлових зонах, внаслідок чого, на їх думку, відбулася дорожньо-транспортна пригода, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони суперечать фактичним обставинам справи і не підтверджуються жодним належним доказом. В той же час характер механічних пошкоджень транспортних засобів та їх локалізація, а також зафіксоване на схемі місця ДТП і фотокартках розташування автомобілів після їх зіткнення, в тому числі і відстань між ними, свідчать на користь пояснень водія ОСОБА_4 щодо механізму цієї дорожньо-транспортної пригоди. Отже сукупність доказів у справі доводить вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, бо недотримання нею в даному випадку вимог п. 15.13 ПДР України щодо заборони відчиняти двері транспортного засобу, залишати їх відчиненими і виходити з транспортного засобу, якщо це загрожує безпеці і створює перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, спричинило пошкодження транспортних засобів.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_2, як пасажир транспортного засобу, взагалі не може бути суб'єктом відповідальності за порушення п. 15.13 ПДР України, не заслуговують на увагу, оскільки для забезпечення безпеки руху водія, пасажирів та інших учасників дорожнього руху в ПДР України, зокрема п. 15.13 Правил, прописана вимога, яка зобов'язує як водія, так і пасажирів, переконатися в тому, що, виходячи з транспортного засобу, вони не створять перешкоди в русі іншим учасникам дорожнього руху і не завдадуть їм шкоди або збитку. Тільки переконавшись у безпечності виконуваної дії, дозволяється відчиняти двері транспортного засобу як під час посадки, так і під час висадки.

Що стосується висновку Українського центру судових експертиз № 1-18/01 від 18.01.2017, який надала захисник у суді апеляційної інстанції на підтвердження доводів апеляційної скарги, то він не може бути прийнятий до уваги, оскільки механізм контактування автомобілів, що слідує з указаного висновку, експертом не досліджувався, а питання щодо меж відповідальності пасажира транспортного засобу, який згідно зі ст. 14 Закону України "Про дорожній рух" є учасником дорожнього руху, навіть з урахуванням термінології та інших положень, що викладені в ПДР України, в даному випадку відноситься до компетенції суду і не потребує спеціальних знань.

Враховуючи, що під час апеляційного перегляду постанови судді Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року не встановлено правових підстав для її скасування та закриття провадження у справі, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя

п о с т а н о в и в:

Поновити захиснику ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження постанови судді Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову судді Печерського районного суду

м. Києва від 15 листопада 2016 року, якою ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та її піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. - без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду м. Києва О.П. Павленко