АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 33/769/2523/2017 Постанова винесена суддею Малинниковим О.Ф.
Категорія: ст. 122-4 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2017 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва Горб І.М., за участю захисника ОСОБА_2, розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2 на постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року відносно

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Києва, громадянина України, українця, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1,

в с т а н о в и в:

Постановою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 рокуОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді громадських робіт строком на 30 годин.

Також постановлено стягнути з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 320 грн.

Згідно з постановою суду, 30 червня 2017 року о 09 год. 30 хв. на пл. Бессарабській в м. Києві ОСОБА_3, керуючи автомобілем «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2, будучи учасником ДТП, не залишив автомобіль на місці події, переставивши його до приїзду працівників поліції, чим порушив вимоги п.п. 2.10 (а), 2.10 (в) ПДР України.

Суд у постанові дійшов висновку про те, що в діях ОСОБА_3 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_2, вважаючи постанову суду незаконною та необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та закрити провадження у справі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам і обставинам, та підійшов формально до вивчення обставин справи, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому постанова суду не відповідає фактичним обставинам справи.

Так, зазначає, що з приводу дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 30.06.2017 р. о 09 год. 10 хв. на пл. Бессарабській в м. Києві за участю водія автомобіля «Toyota» ОСОБА_4 та водія автомобіля «Volkswagen» ОСОБА_3 було винесено дві постанови, відповідно до яких ОСОБА_3 визнано винним у порушенні вимог п.п. 2.10 (а), 2.10 (в) ПДР України, у зв'язку з чим в його діях вбачається склад правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, та ОСОБА_4 визнано винним у порушенні вимог п. 13.1 ПДР України, у зв'язку з чим в його діях вбачається склад правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 122-4 КУпАП.

При цьому, враховуючи той факт, що саме водія автомобіля «Toyota» ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні ДТП, невідомо, яким чином суд дійшов висновку, що механічні пошкодження транспортних засобів сталися внаслідок порушення водієм ОСОБА_3 вимог п.п. 2.10 (а), 2.10 (в) ПДР України.

Водночас, в силу обставин які склалися, водій автомобіля «Volkswagen» ОСОБА_3, керуючи автомобілем, не відчув зіткнення з автомобілем «Toyota», а тому не міг і припустити, що сталося ДТП з його участю, у зв'язку з чим продовжував рух в напрямку бул. Т. Шевченка, поки не помітив, що йому подає світлові сигнали водій автомобіля «Toyota», після чого ОСОБА_3 зупинив своє авто на бул. Т. Шевченка, 2 і дізнався від водія автомобіля «Toyota», що сталося ДТП, одним з учасників якого є ОСОБА_3

Також звертає увагу на те, що автомобіль «Volkswagen» важить понад дві тони і при незначному непрямому зіткненні за рахунок значної ваги машини є велика вірогідність не відчути поштовх, а тому ОСОБА_3 не порушував вимог п.п. 2.10 (а), 2.10 (в) ПДР України, оскільки просто не відчув зіткнення, у зв'язку з чим не мав умислу залишати місце ДТП.

Таким чином, по суті ОСОБА_3 не міг скоїти дане адміністративне правопорушення, оскільки відсутня суб'єктивна складова адміністративного правопорушення, яка полягає у психічному ставленні суб'єкта до вчиненого антигромадського діяння та може бути у формі умислу або необережності, але яке може бути ставлення особи, до адміністративного правопорушення, якщо вона навіть не знає, про те, що воно відбулось.

Крім того, звертає увагу й на те, що в постанові суду зазначено, що правопорушник ОСОБА_3 у судове засідання з'явився, вину не визнав, надав суду письмові пояснення, однак ОСОБА_3 письмові пояснення не надавав, а в матеріалах справи знаходиться копія пояснень від 26.07.2017р., які надавалися суду ним наступного дня у справі, яка розглядалась відносно ОСОБА_4, і які були долучені заднім числом до матеріалів справи, що свідчить про те, що пояснення у ОСОБА_3 судом не відбиралися, у зв'язку з чим не було належним чином досліджено матеріали справи та зроблені хибні висновки відносно подій які відбулися, у зв'язку з чим судом було винесено незаконне рішення.

Також суд при накладенні адміністративного стягнення формально та однобічно дійшов до вказаних у постанові висновків щодо наявності вини ОСОБА_3, оскільки жодне із зазначених судом положень, які повинні враховуватися при накладенні стягнення, не було перевірено, встановлено та доведено, про що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності таких обставин.

Крім того, до ОСОБА_3 було застосовано адміністративне стягнення у виді громадських робіт, хоча ст. 122-4 КУпАП передбачає такі види адміністративного стягнення як: штраф, громадські роботи або адміністративний арешт. В той час, як до ОСОБА_4, якого визнано винним у даному ДТП та який притягується до адміністративної відповідальності за ст.ст. 124, 122-4 КУпАП, застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу.

Таким чином, на думку апелянта, зазначене вище є явним доказом формального вивчення матеріалів справи судом та упередженого ставлення суду до ОСОБА_3, оскільки один і той же суддя, досліджуючи адміністративні матеріали, надані інспектором УПП в м. Києві, виносить дві постанови з приводу одного і того ж ДТП та застосовує до учасника винного у скоєні ДТП менш сурове адміністративні стягнення у вигляді штрафу, а до учасника ДТП, який є потерпілим і не винним, більш сурове адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт.

Також захисник ОСОБА_2 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, посилаючись на те, що 25.07.2017 року ОСОБА_3 не було оголошено зміст постанови та було повідомлено суддею, що все буде вказано у постанові, а 27.07.2017 року ОСОБА_3 звертався до суду за отриманням копії рішенням, яка, зі слів помічника судді, на той час ще не була готова, і лише 11.09.2017 року ОСОБА_3 отримав постанову суду, з якої дізнався, що його було визнано винним, і як наслідок, ОСОБА_3 був позбавлений права на оскарження постанови суду в установлені законом строк та порядку.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення вважаю, що строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення захисника ОСОБА_2 на підтримку поданої апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та перевіривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з'ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Цих вимог закону при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 суддя місцевого суду не дотримався, виходячи з наступного.

Диспозицією ст. 122-4 КУпАП встановлена відповідальність за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.

Відповідно до Загальних положень ПДР України, залишення місця ДТП - дії учасника дорожньо-транспортної пригоди, спрямовані на приховання факту такої пригоди або обставин її скоєння, які спричинили необхідність проведення працівниками поліції заходів щодо встановлення (розшуку) цього учасника та (або) розшуку транспортного засобу.

З суб'єктивної сторони дане правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Між тим, як вбачається із матеріалів справи, протокол про адміністративне правопорушення та схема дорожньо-транспортної пригоди в цей же час підписані особою, щодо якої вони були складені, мають письмові пояснення ОСОБА_3, які містяться у протоколі та окремо відібрані від нього. При цьому будь-яких рапортів працівників патрульної поліції про відсутність ОСОБА_3 на місці пригоди під час оформлення матеріалів ДТП та про обставини його затримання в іншому місці у справі не мається, а пояснення ОСОБА_3 про те, що він одразу не зупинився, а від'їхав від місця зіткнення транспортних засобів на незначну відстань, оскільки, рухаючись по Бессарабській площі зі сторони вул. Басейна в напрямку бул. Шевченка в крайній правій смузі, не змінюючи напрямку руху, не відчув ніякого зіткнення і факту ДТП, а зупинився на бул. Шевченка, 2, лише побачивши у дзеркало, що йому подає світлові сигнали фарами водій автомобіля «Тойота» ОСОБА_4, від якого дізнався, що сталося зіткнення їх автомобілів, та, оглянувши свій автомобіль, виявив на ньому незначні пошкодження заднього бампера з лівої сторони, причиною чому вважає дії водія автомобіля «Тойота», який під час перестроювання зачепив саме його автомобіль, нічим іншим не спростовані.

Ця обставина об'єктивно узгоджується також і з постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року, відповідно до якої ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 122-4 КУпАП. Отже, невідповідність дій водія ОСОБА_4 Правилам дорожнього руху України під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 30 червня 2017 року за його участю та участю водія ОСОБА_3, була предметом судового дослідження в іншому провадженні та рішенням суду встановлено недотримання водієм ОСОБА_4 в дорожній ситуації, яка сталася, таких правил.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що не доведено умислу на вчинення ОСОБА_3 будь - яких дій, спрямованих на приховання факту дорожньо-транспортної пригоди або обставин її скоєння, а відтак, в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, у зв'язку з чим постанова судді щодо ОСОБА_3 підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, а апеляційна скарга захисника ОСОБА_2 - задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП,суддя, -

п о с т а н о в и в :

Поновити захиснику ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження постанови судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді громадських робіт строком на 30 годин, - скасувати, а провадження у справі закрити за відсутністю в діях ОСОБА_3складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя

Апеляційного суду міста Києва Горб І.М.