Справа № 219/7777/17
3/219/1858/2017

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 липня 2017 року суддя Артемівського міськрайонного суду Донецької області Брежнев О.А., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Бахмут справу про адміністративне правопорушення відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Грозьово, Старосамбірського району, Львівської області, громадянина України, місце проходження служби: військова частина польова пошта НОМЕР_1 за контрактом старший навідник протитанковий артилерійський дивізіон, прописаного за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 4 ст. 172-11 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Як встановлено протоколом про адміністративне правопорушення, 23 червня 2017 року об 00-15 годині в умовах особливого періоду самовільно залишив територію базового табору військової частини НОМЕР_1 в районі відведення поблизу м. Бахмут, Донецької області та проводив час на власний розсуд до моменту затримання його представниками військової служби правопорядку о 03-00 годині 23 червня 2017 року, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 172-11 КУпАП.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у його відсутність, з викладеним у протоколі адміністративним правопорушенням згодний, просив суворо не карати. З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 були роз`яснені положення статті 63 Конституції України, а також права та обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП, про що він розписався у протоколі. Приймаючи до уваги, що згідно зі ст. 268 КУпАП присутність правопорушника при розгляді справи за ч. 4 ст. 172-11 КУпАП не є обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу про адміністративне правопорушення у його відсутність.

Частиною 5 статті 15 КУпАП передбачено, що військовослужбовці за вчинення військових адміністративних правопорушень несуть відповідальність, передбачену главою 13-Б цього Кодексу, за умови, якщо ці правопорушення не тягнуть за собою кримінальну відповідальність.

Особливий період вказаний у пункті 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» як період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, і настає: - з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової), яке може міститися тільки в Указі Президента України чи Законі;

- доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації (у секретній формі), про що суду даних не надано і суд в зв`язку з секретністю таких дій не має можливості про це дізнатися, так як не має допуску до державної таємниці, а зобов`язаний діяти на принципі гласності здійснення правосуддя;

- воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, якого не має, оскільки він спеціально проголошується;

- охоплює час мобілізації;

- воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Таке ж саме поняття особливого періоду вказано і в статті 1 Закону України «Про оборону України».

Указом Президента України від 25 березня 2016 року №115/2016 з березня по квітень 2016 року призначено провести звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призивом під час мобілізації призваних відповідно до Указу Президенту України від 21 липня 2014 року №607 «Про часткову мобілізацію» і не звільнених з військової служби згідно з Указом Президента України від 12 червня 2015 року №328 «Про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року №607 «Про часткову мобілізацію»; призваних під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15 «Про часткову мобілізацію». Кабінету Міністрів України забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних зі звільненням у запас військовослужбовців, зазначених у статті 1 цього Указу, у тому числі з їх перевезенням до місця проживання (перебування). Цей Указ набрав чинності з дня його опублікування.

Тобто необхідність в мобілізації скасована і не поновлена новим законодавчим актом.

Відповідно до ст. 19 ЗУ "Про міжнародні договори України", ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях притримується позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи все вищевикладене, обставини справи, оцінивши у сукупності усі доводи, письмові докази, які є в матеріалах справи, на підставі вищевикладеного, дотримуючись вимог статті 62 Конституції України, вважаю факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 172-11 КУпАП доводиться, і тому слід перекваліфікувати його дії з частини 4 статті 172-11 КУпАП на частину 1 статті 172-11 КУпАП, оскільки у цьому адміністративному правопорушенні не має кваліфікуючої ознаки як «в умовах особливого періоду».

На підставі вищевикладеного, оцінивши матеріали справи, враховуючи характер правопорушення, те що ОСОБА_1 характеризується за місцем несення військової служби задовільно, що командування має на нього вплив, сумлінно виконує покладені на нього обов`язки, і той факт, що до матеріалів справи не додано доказів про те, що він не в перший раз притягується до адміністративної відповідальності, у відповідності до вимог статті 251 КУпАП, вважаю правопорушення малозначним та можливим звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності по малозначності скоєного, оголосивши усне зауваження, а провадження по справі закрити.
На підставі викладеного, керуючись ст. 22, 24, ч. 1 ст. 172-11 КУпАП, дотримуючись вимог ст. ст. 283, 284 КУпАП, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-11 КУпАП.
Звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч.1 ст. 172-11 КУпАП по малозначності скоєного, оголосивши усне зауваження.
Закрити провадження у справі.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя О. А.Брежнев