ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Номер провадження 3-в/201/27/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року місто Дніпро

Суддя Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Ходаківський М.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні за участі ОСОБА_1, прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_2 скаргу ОСОБА_1 щодо його затримання 14 вересня 2009 року,

встановив:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1, посилаючись на приписи ст. 29 Конституції України, звернувся до суду із скаргою, в якій просить визнати незаконним його затримання міліцією, яке мало місце 14 вересня 2009 року.

В обґрунтування доводів поданої скарги ОСОБА_1 посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «ОСОБА_1 проти України № 2» (пункт 18), яким було констатовано затримання ОСОБА_1 міліцією 14 вересня 2009 року та направлення його до психіатричної лікарні за невідомих обставин. Заявник скарги також вказує, що дане затримання відбулося на території Жовтневого району міста Дніпропетровська. При цьому звертає увагу на те, що постановами місцевих судів раніше визнані незаконними його затримання 23 липня 2009 року і 29 липня 2010 року.

У судовому засіданні ОСОБА_1 просив його скаргу задовольнити. При цьому ОСОБА_1 вказав, що протягом трьох тижнів, починаючи з кінця серпня 2009 року до 14 вересня 2009 року, до місця його проживання приїжджали працівники міліції, цікавилися його особою. Зазначив, що 14 вересня 2009 року до нього прибув співробітник Красногвардійського районного відділу міліції м. Дніпропетровська (прізвище не памятає), якого супроводжували співробітники Жовтневого районного відділу міліції м. Дніпропетровська, які повідомили йому, що його викликає заступник прокурора Красногвардійського району м. Дніпропетровська, на що він указав їм, що для виклику необхідно направити йому повістку, але враховуючи, що його оточували співробітники міліції міцної статури, він вимушений був спрямувати разом із ними до автомобіля, на який вони указали, хоча автомобіль поїхав не до прокуратури, а в Дніпропетровську обласну психіатричну лікарню, куди його було доставлено указаними працівниками міліції.

Прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1, оскільки її доводи є безпідставними.

Суд, вислухавши думки учасників судового процесу, співставивши доводи скарги із вимогами закону, приходить до висновку про необхідність задоволення скарги.

У поданій скарзі заявник наполягає на його незаконному затриманні працівниками правоохоронних органів 14 вересня 2009 року та поміщення його до психіатричної лікарні.

Нормативне врегулювання процедури затримання особи у національному законодавстві закріплено у Кримінальному процесуальному кодексі України та Кодексі України про адміністративні правопорушення.

Так, відповідно ст. 106 КПК України (в редакції 1960 року) орган дізнання вправі затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі, лише при наявності однієї з таких підстав: коли цю особу застали при вчиненні злочину або безпосередньо після його вчинення; коли очевидці, в тому числі й потерпілі, прямо вкажуть на дану особу, що саме вона вчинила злочин; коли на підозрюваному або на його одягу, при ньому або в його житлі буде виявлено явні сліди злочину.

Згідно із ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) слідчий вправі затримати і допитати особу, підозрювану у вчинені злочину, за підставами і в порядку, передбаченими статтями 106, 106-1 і 107 цього Кодексу.

Однак при розгляді скарги не було встановлено будь-яких об'єктивних даних, які б свідчили про затримання ОСОБА_1 за підозрою в причетності до скоєння злочину. Відповідно ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно ст. 260 КУпАП у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов'язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов у справах про адміністративні правопорушення допускається адміністративне затримання особи.

Згідно із ст. 267 КУпАП адміністративне затримання може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, або до суду.

Статтею 261 КУпАП визначено, що про адміністративне затримання складається протокол, в якому зазначаються: дата і місце його складення; посада, прізвище, імя та по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу затриманого; час і мотиви затримання. Протокол підписується посадовою особою, яка його склала, і затриманим. У разі відмовлення затриманого від підписання протоколу в ньому робиться запис про це. Про місце перебування особи, затриманої за вчинення адміністративного правопорушення, негайно повідомляються її родичі.

Виходячи із наведеної норми закону, адміністративне затримання складається в короткочасному обмеженні свободи правопорушників і пов'язане із примусовим утриманням їх протягом встановленого законом часу у спеціальних приміщеннях органів внутрішніх справ. При цьому, поряд з тим, що протокол про адміністративне затримання може слугувати джерелом доказу у справі про адміністративне правопорушення, однією з його головних функцій є забезпечення перевірки обґрунтованості та законності адміністративного затримання громадян.

Згідно із ст. 262 КУпАП адміністративне затримання провадиться органами внутрішніх справ, в тому числі при прояві неповаги до суду.

Так, судом встановлено і це встановлено та указано в рішенні Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «ОСОБА_1 проти України № 2», що 23 липня 2009 року секретарем Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у звязку із надходженням листів, в яких містилися образливі зауваження на адресу суддів, було складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначалось, що заявник висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Цього ж дня районний суд провів засідання, вивчивши матеріали справи і заслухавши ОСОБА_1, та призначив стаціонарну судово-психіатричну експертизу у відділенні судово-психіатричних експертиз Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні.

Із зали засідань міліція доправила ОСОБА_1 до Красногвардійського РВ УМВС України м. Дніпропетровська, де він знаходився близько трьох годин, потім його доправили до психіатричної лікарні.

4 серпня 2009 року голова Красногвардійського суду надав міліції вказівки зібрати відомості про особу заявника, які були необхідні психіатричній лікарні для встановлення стану його психічного здоровя. Міліції надано вказівки, зокрема, зібрати усі документи, повязані із психіатричним лікуванням або медикаментозною терапією заявника, а також характеристики на нього від його родичів, сусідів та колег.

6 серпня 2009 року місцева поліклініка повідомила міліцію, що заявник не проходив психіатричного лікування та не перебуває під психіатричним спостереженням. 2 вересня 2009 року Красногвардійський суд надіслав міліції вказівки забезпечити явку заявника для проведення стаціонарного судово-психіатричного обстеження.

14 вересня 2009 року міліція знову доправила ОСОБА_1 до психіатричної лікарні. Обставини цього затримання невідомі.

Дану обставину стосовно доправлення міліцією ОСОБА_1 до психіатричної лікарні 14 вересня 2009 року та його затримання саме у межах процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення було чітко встановлено пунктом 18 рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «ОСОБА_1 проти України (№ 2)».

Наведеним вище рішенням Європейського суду з прав людини було оголошено прийнятними скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, постановлено порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, порушення 8 Конвенції, стягнуто із держави - відповідача на користь ОСОБА_1 суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: (i) 5000 (пять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди; та (ii) 120 (сто двадцять) євро компенсації судових та інших витрат.

Ці обставини підтверджують обґрунтованість доводів заявника стосовно його затримання та свідчать про те, що таке затримання 14 вересня 2009 року дійсно мало місце.

У судовому засіданні не було спростовано встановлених судом обставин затримання скаржника, не надано суду доказів, які б слугували міліції підставою для того, щоб 14 вересня 2009 року ОСОБА_1 затримувати та доправляти до психіатричної лікарні, а відтак дане затримання необхідно визнати незаконним.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 29 Конституції України, ст. 267 КУпАП, суд, -

постановив:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати затримання ОСОБА_1 міліцією 14 вересня 2009 року незаконним.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку в десятиденний строк з дня її проголошення.

Суддя М.П. Ходаківський