Номер провадження: 33/785/1747/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Котелевський Р. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Котелевського Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову судді Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2017 року, -

встановив:

оскаржуваною постановою судді Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2017 року,

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шестисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 10200 (десять тисяч двісті) гривень, з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 (один) рік, а також стягнуто судовий збір у сумі 320 грн.

Згідно оскаржуваної постанови ОСОБА_2 визнаний винним за те, що він 15.09.2017 року, о 0645 год, керував автомобілем «Ніссан», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, по вул. Фонтанська дорога в м. Одесі, в стані алкогольного спяніння, згідно акту огляду на стан спяніння, що проводився за допомогою приладу «Драгер» ARCD-0497 в присутності двох свідків, результат 0,49 проміле алкоголю, чим порушив вимоги п. 2.9 а Правил дорожнього руху України.

Не погоджуючись з рішенням судді районного суду Шелепко А.П. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову та закрити провадження у справі в звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Одночасно з апеляційною скаргою ОСОБА_2 просить поновити йому строк на апеляційне оскарження посилаючись на те, що розгляд справи проведено за його відсутністю, незважаючи на те, що він звертався до районного суду з клопотанням про передачу справи на розгляд за місцем його проживання. Оскільки в судовому засіданні він участі не приймав, а копію оскаржуваного рішення він отримав 26.10.2017 року, ОСОБА_2 просить поновити йому строк на апеляційне оскарження.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що суддя районного суду, в порушення вимог ст.252 КУпАП, неповно зясував обставини події та прийняв необґрунтоване рішення про його винуватість. Вказує, що огляд на стан спяніння був проведений за допомогою не сертифікованого технічного приладу.

Апеляційний розгляд справи проведено у відсутність ОСОБА_2, який про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставку СМС повідомлення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги; вивчивши матеріали адміністративної справи та дослідивши докази; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до положень ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, або якщо відмовлено у його поновленні.

Мотивуючи необхідність поновлення строку на апеляційне оскарження ОСОБА_2 посилається на те, що в судовому засіданні районного суду він участі не приймав, а копію оскаржуваного рішення він отримав лише 26.10.2017 року.

Відповідно до змісту оскаржуваної постанови судді районного суду, 19.10.2017 року ОСОБА_2 не був присутнім в судовому засіданні суду першої інстанції, та про дату та час розгляду справи районним судом не повідомлявся. Копію оскаржуваної постанови отримав 31.01.2017 року, про що свідчить заява про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.23) та апеляційну скаргу подав 06.11.2017 року, тобто в межах строку на апеляційне оскарження, а тому строк на оскарження підлягає поновленню.

Згідно з положеннями ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, але не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглядаючи справу стосовно ОСОБА_2 по суті, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість апеляційної скарги про те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, оскільки постановлена з істотними порушеннями вимог діючого КУпАП та неповнотою дослідження доказів.

Апеляційний суд констатує, що при розгляді справ про адміністративне правопорушення слід керуватися в тому числі й Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини.

Так, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997 року.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право на справедливий і публічний розгляд справи.

Прецедентна практика ЄСПЛ, застосовуючи критерій суворості покарання за вчинення адміністративного правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, відносить адміністративні правопорушення до кримінально-правової сфери з усіма гарантіями статті 6 Конвенції.

Разом з цим, і інші адміністративні правопорушення можуть підпадати під сферу дії кримінально-правового аспекту статті 6 Конвенції. Зокрема це порушення правил дорожнього руху (позбавлення права управління - Рішення ЄСПЛ «Лутц проти Німеччини» від 25.08.1987 року; Рішення ЄСПЛ «Маліге (Malige) проти Франції» від 23.09.1998 року).

ЄСПЛ дійшов висновку, що стаття 6 Конвенції не може застосовуватися з точки зору «кримінального обвинувачення» до такої міри покарання як негайне позбавлення посвідчення водія (Комюніке Секретаря Європейського Суду з прав людини стосовно рішення у справі «Ескубе проти Бельгії»).

Отже, ЄСПЛ вирішуючи питання застосування ст. 6 Конвенції не ставить в залежність виведення з під юрисдикції кримінальних судів певних видів правопорушень віднесених до юрисдикції інших органів, посадових осіб.

Виходить, що у справах про адміністративні правопорушення на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, - особа, щодо якої розглядається справа та потерпілий, додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при розгляді даної справи про адміністративне правопорушення слід керуватися в тому числі й Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Положеннями ст. 268 КУпАП визначено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Таким чином, одним з основоположних принципів судочинства у справах про адміністративні правопорушення є принцип диспозитивності, відповідно до якого учасники адміністративно-юрисдикційного провадження за власним розсудом можуть розпоряджатися своїми правами, зокрема заявляти клопотання про перенесення розгляду справи з метою забезпечення участі під час судового розгляду.

Наведені вище вимоги Кодексу України про адміністративні правопорушення та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суддею районного суду під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 належним чином не виконані.

Так, всупереч вимогам ст. 268 КУпАП, справа була розглянута за відсутністю ОСОБА_2, який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи на 19.10.2017 року, виконуючи свій обовязок щодо повідомлення суду про неможливість явки на виклик до суду, 18.10.2017 року, посилаючись на положення ст.276 КУпАП, надіслав на електронну адресу районного суду клопотання про передачу його справи на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. В клопотанні останній послався на те, що він проживає на території Приморського району м. Одеси та просив переждати справу на розгляд вказаного суду. Клопотання ОСОБА_2 було отримано Київським районним судом м. Одеси 18.10.2017 року, тобто до початку судового розгляду (а.с.12). Разом з цим, як свідчить зміст оскаржуваної постанови, справа була розглянута судом 19.09.2017 року за відсутності ОСОБА_2 (а.с. 18-19).

Відмовляючи в задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд до районного суду за місцем проживання правопорушника, суддя районного суду послався на положення ч. 1 ст. 276 КУпАП, зазначивши, що справи про адміністративні правопорушення розглядаються за місцем вчинення правопорушення.

Разом з цим такий висновок судді районного суду суперечить вимогам ст.276 КУпАП.

Так, положеннями ч. 1 ст. 276 КУпАП регламентовано, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Разом з цим частиною 2 цієї статті закону справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80, 81, 121-126, 127-1 - 129, частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130 і статтею 139 (коли правопорушення вчинено водієм) цього Кодексу, можуть також розглядатися за місцем обліку транспортних засобів або за місцем проживання порушників.

Апеляційний суд враховує те, що у відповідності до положень п.п.1,2,4 ч.3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ч. 5 ст. 55 Конституції України коженмає право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права.

Тобто, в даному випадку апеляційний суд констатує, що законодавством передбачена альтернативна підсудність справи про адміністративне правопорушення, передбачене ст.130 КУпАП. Той факт, що правоохоронний орган, який склав протокол про адміністративне правопорушення, направив справу відносно ОСОБА_2 для розгляду до суду в межах юрисдикції якого було вчинено правопорушення, тобто в порядку ч.1 ст.276 КУпАП, не позбавляло права особи, яка притягається до відповідальності, керуючись положеннями ч.2 ст.276 КУпАП, ініціювати перед цим судом клопотання про передачу справи для подальшого розгляду до суду за місцем проживання цієї особи.

Таким чином, вимоги клопотання ОСОБА_2 про передачу справи для подальшого розгляду до суду за місцем його проживання узгоджуються з положеннями ч.2 ст.276 КУпАП та забезпечують виконання положень ч.5 ст.55, п.п.1,2,4 ч.3 ст.129 Конституції України.

За таких умов безпідставна відмова судді районного суду в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про передачу справи для подальшого розгляду до суду за місцем його проживання та подальший розгляд справи за його відсутністю свідчать про незабезпечення суддею районного суду права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на доступ до суду та права на захист.

Встановлені апеляційним судом обставини, є безумовною підставою для скасування оскаржуваної постанови судді районного суду.

Що стосується доводів щодо необґрунтованості рішення судді районного суду про визнання ОСОБА_2 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП, апеляційним судом встановлено таке.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно зясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог статей 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Вирішуючи питання щодо законності рішення судді районного суду про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, апеляційний суд приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції є незаконною, оскільки постановлена з істотними порушеннями вимог діючого КУпАП та неповнотою дослідження доказів.

З оскаржуваної постанови вбачається, що до висновку про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, суддя районного суду дійшов прийнявши до уваги докази: протокол про адміністративне правопорушення серії БР №074534 від 15.09.2017 року, чек приладу «Драгер 6810» ARCD-0497 та акт огляду на стан алкогольного спяніння з використанням спеціальних технічних засобів; пояснення свідків (а.с. 2-6).

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, 15.09.2017 року, о 0645 год., ОСОБА_2 керував автомобілем «Ніссан», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, по вул. Фонтанська дорога в м. Одесі, в стані алкогольного спяніння, згідно акту огляду на стан спяніння, що проводився за допомогою приладу «Драгер 6810» ARCD-0497 в присутності двох свідків, результат 0,49 проміле алкоголю, чим порушив вимоги п. 2.9 а Правил дорожнього руху України (а.с.2).

Разом з цим, суд апеляційної інстанції не може погодитись з рішенням судді районного суду, з огляду на те, що поза увагою судді та без належної правової оцінки залишився той факт, що дії працівників поліції, які складали протокол відносно ОСОБА_2 не відповідали встановленим законом вимогам.

Згідно п.2.5 Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного спяніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Порядок проходження огляду на стан спяніння встановлений ст.266 КУпАП, а також затвердженою спільним Наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерством охорони здоровя України №1452/735 від 09.11.2015 року Інструкцією «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (далі - Інструкція). Інструкцією передбачено, що огляду на стан спяніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані спяніння згідно з ознаками такого стану. Огляд проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом, або, у разі відмови водія пройти огляд на місці, лікарем закладу охорони здоровя.

Відповідно до пунктів 3, 4, 5 Розділу ІІ Інструкції, поліцейськими при огляді на стан спяніння використовуються спеціальні технічні засоби, які мають, зокрема, сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки з дотриманням інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу та фіксацією результатів на паперових та електронних носіях. Перед проведенням огляду на стан спяніння поліцейський інформує особу, яка підлягає огляду на стан спяніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу та на її вимогу надає сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки.

Відповідно до даних Державного реєстру медичної техніки та виробів медичного призначення, розміщеного на офіційному сайті Міністерства охорони здоровя України (http://portal.diklz.gov.ua/PublicSite/PUB/VMDetail.aspx?id=6522284), технічний пристрій газоаналізатор «Drager Alcotest 6810» не внесений в перелік спеціальних технічних засобів, дозволених для використання на території України відповідно до свідоцтва №14455/2014 затвердженого Наказом Держлікслужби України від 29.12.2014 року №1529 «Про державну реєстрацію медичних виробів». При цьому, свідоцтво про державну реєстрацію №7261/2007 щодо приладу електродіагностичного «Drager Alcotest 6810», згідно Наказу МОЗ від 10.02.2010 року №95, було дійсне до 10.02.2015 року.

Згідно відповіді заступника Міністра охорони здоровя України від 03.08.2017 року №3.46-53/714-17/20849 на адресу апеляційного суду Одеської області, технічний пристрій газоаналізатор «Drager Alcotest 6810» не внесений в перелік спеціальних технічних засобів, дозволених для використання на території України затвердженого Наказом Держлікслужби України від 29.12.2014 року №1529 «Про державну реєстрацію медичних виробів».

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення, зокрема акту огляду на стан алкогольного спяніння з використанням спеціальних технічних засобів, вбачається, що огляд ОСОБА_2 на стан алкогольного спяніння було проведено працівниками поліції за допомогою спеціального технічного засобу - газоаналізатора «Drager Alcotest 6810» №ARCD-0497, який не був дозволений до застосування МОЗ та Держспоживстандартом на день проведення огляду на стан спяніння.

З урахуванням вимог п.22. Розділу ІІІ Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», акт огляду ОСОБА_2 на стан алкогольного спяніння з використанням спеціального технічного засобу слід визнати недійсним, що тягне за собою визнання судом цього акту недопустимим доказом.

Вказані обставини позбавляють апеляційний суд можливості визнати результати огляду за допомогою газоаналізатору «Drager Alcotest 6810» прилад ARCD-0497, як беззаперечний доказ вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і дають апеляційному суду підстави дійти до висновку про те, що стан алкогольного спяніння останнього у визначеному законом порядку встановлений не був.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За вище викладених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не доводять вину ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки його огляд на стан алкогольного спяніння проводився за допомогою спеціального технічного приладу - газоаналізатора «Drager Alcotest 6810» №ARCD-0497, який не відноситься до числа дозволених для застосування газоаналізаторів, а тому факт перебування ОСОБА_2 в стані алкогольного спяніння достеменно встановлений не був.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність прийнятого суддею суду першої інстанції рішення про визнання ОСОБА_2 винним в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Зак таких умов, апеляційний суд вважає за необхідне оскаржувану постанову судді районного суду скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_2 закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Керуючись ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.62 Конституції України, ст.ст. 247, 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову судді Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2017 року, якою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнаний винним та притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_3