Справа № 448/1185/17 Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.Б.
Провадження № 33/783/1213/17 Доповідач: Танечник І. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року Суддя апеляційного суду Львівської області Танечник І.І., при секретарі судового засідання Бориславському Р.А., розглянувши апеляційні скарги захисників Галабали М.В. та Кульчицького Н.С. в інтересах ОСОБА_3 на постанову Мостиського районного суду Львівської області від 22.09.2017р. про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 204-1 ч.2 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 притягався до адміністративної відповідальності за те, що 10.09.2017 року о 19.55 год. в пункті пропуску через державний кордон «Шегині», що на території Мостиського району Львівської області, разом із групою осіб, здійснив незаконний перетин державного кордону України з Республіки Польща в Україну без дозволу відповідних органів влади, чим порушив ст.9 Закону України «Про Державний кордон України».

Постановою Мостиського районного суду Львівської області від 22 вересня 2017 року ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.204-1 ч.2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.

Захисник Галабала М.В. у апеляційній скарзі просить скасувати постанову місцевого суду, а провадження по справі закрити у зв»язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення.

В обгрунтування покликається на те, що судовий розгляд в місцевому суді був неповним, суд повинен був дослідити всі обставини, з»ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного рішення. Зокрема, не враховано обставину неможливості пасажирам автобусу д.н.з.НОМЕР_1, в тому числі ОСОБА_3, повернутися на територію Республіки Польща. Твердження того, що ОСОБА_3 не перебував у стані крайньої необхідності відповідно до ст.18 КУпАП, не ґрунтується на матеріалах справи. Вважає, що місцевий суд безпідставно відмовив у допиті свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_6, які могли дати пояснення стосовно обставин справи.

Також зазначає, що висновки місцевого суду не відповідають фактичним обставинам справи, зокрема висновок суду про те, що ОСОБА_3 під час проходження прикордонного контролю із сторони РП було відомо про мінування пункту пропуску «Шегині» нічим не підтверджений та не відповідає дійсності. У постанові не зазначено, чому суд відкинув доказ у справі - копію власноручно підписаної та поданої до ГУ ДМС України у Львівській області ОСОБА_3 заяви про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту від 10.09.2017р. Також суд не взяв до уваги в якості доказу відео файл під назвою «Zona kontrolyu», яким підтверджується, що ОСОБА_3 , разом з іншими пасажирами автобусу після виходу з автобусу перебували в зоні прикордонного контролю пункту пропуску «Шегині» і їм було доведено до відома про отримання повідомлення щодо замінування пункту пропуску та оголошення сигналу «Набат» За таких обставин прикордонні наряди разом з представниками ДФС зобов»язані були здійснити евакуацію людей з пункту пропуску у визначене місце - стоянку на українській території поза межами пункту пропуску, однак евакуація здійснена не була, що призвело до необхідності здійснювати евакуацію власними силами - з метою рятування життя та здоров»я пасажирів автобусу.

Зазначає, що висновки в постанові місцевого суду містять істотні суперечності, зокрема, законодавством України не регламентовано правила перетину державного кордону у випадках зупинки пунктів пропуску через кордон через виникнення на їх території надзвичайних ситуацій. Відтак, ОСОБА_3 не міг вчиняти будь-яких обов»язкових дій у випадку замінування, бо такі дії не регламентовані правилами перетину державного кордону України.

Суд також, на думку адвоката, невірно застосував законодавство України, зокрема представники ДПС не мали права визначати місце евакуації поза межами території України - на території Республіки Польща. Вказівка генерал-майора ОСОБА_7 покинути територію пункту пропуску «Шегині» /Україна/ та повернутися на територію пункту пропуску «Медика» /Польща/ була незаконною.

Суд не врахував той факт, що протокол про вчинення адміністративного правопорушення було складено в порушення п.3.1 Інструкції з оформлення посадовими особами ДПС України матеріалів справ про адміністративне правопорушення, тобто за спливом трьох годин з моменту виявлення правопорушення. Також вважає, що протоколу ЗхРУ №115645 складений з порушенням п.3.4 Інструкції, оскільки з нього неможливо встановити чітко факти, які ставляться в вину ОСОБА_3, а також в порушення п.3.3 Інструкції виправлення в протоколі не засвідчені підписом особи, стосовно якої складено протокол. Сам протокол складений в м.Львові, а не в с.Шегині, як про це в ньому зазначено.

Крім того, суд не врахував того, що відповідно до примітки до ст.204-1 КУпАП чинність цієї статті не поширюється на випадки прибуття в Україну осіб без громадянства з наміром бути визнаними в Україні особами, які потребують додаткового захисту, якщо вони звернулись про це відповідно до вимог закону, оскільки з копії заяви з відміткою про отримання ГУ ДМС України у Львівській області вбачається, що ОСОБА_3 особисто звернувся з відповідною заявою до цього органу.

Також судом не враховано вимоги ч.9 ст.9 Закону України «Про державний кордон», якими передбачено, що не є порушеннями правил перетинання державного кордону України вимушене перетинання державного кордону особою, вчинене в стані крайньої необхідності, а також за інших вимушених обставин, оскільки з матеріалів справи вбачається, що евакуація ОСОБА_3 на територію України / за межі пункту пропуску без проходження паспортного контролю, буля здійснена вимушено - для збереження власного життя та здоров»я.

Не враховано також той факт, що після проходження автобусом, на якому перевозився ОСОБА_3, контрольних процедур на польській стороні польськими прикордонниками, жодний інший транспортний засіб не проїхав через відділ польського пункту «Медика», польські прикордонники в усній формі повідомляли про неможливість повернення на територію Польщі автобусу та його пасажирів.

Зазначає, що постанова місцевого суду ґрунтується на доказах, які є недопустимими, оскільки документи надані суду ДПС України не містять обов»язкових реквізитів як автора документу, дати, реєстраційного підпису, а тому є документами невідомого походження і не можуть підтверджувати будь-яких відомостей.

Також просить допитати в якості свідка ОСОБА_14.

Адвокат Кульчицький Н.С. в апеляційній скарзі вважає постанову місцевого суду незаконною у зв»язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, оскільки судом не взято до уваги ряд фактів, зокрема:

- в протоколі про вчинення адмінправопорушення не вірно вказано місце його складання, оскільки останній був складений в м.Львові , а не в с.Шегині, що стверджується відеозаписом;

- в протокол на час надання його для ознайомлення вже було внесена інформація, яка стосувалась ОСОБА_3, яка стосувалась його особисто та його прав і обов»язків і не могла бути повідомлена посадовій особі ніким іншим, як особисто ОСОБА_3, що свідчить про порушення допущені при складенні протоколу;

- ОСОБА_3 при пред»явленні протоколу про адмінправопорушення не було роз»яснино його права, передбачені ст.268 КУпАП та зміст ст.63 Конституції України та було зроблено після наполягань захисників;

- виправлення допущені в протоколі не засвідчені підписом правопорушника;

- ОСОБА_3 та його захисникам не було надано можливості ознайомитись з матеріалами справи та вказано, що з такими вони можуть ознайомитись в суді;

- відповідно до вимог ст.204-1 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення має складатись протягом трьох годин з часу виявлення правопорушення, передбаченого цією статтею. В даному випадку протокол про правопорушення, яке відбулося 10.09.2017р. було складено 12.09.2017р.

Адвокат також вважає, що під час складання протоколу про адмінправопорушення перший заступник начальника відділу прикордонної служби «Шегині» Мостиського прикордонного загону ЗРУ ДПС України майор ОСОБА_9 діяв не у межах та не у спосіб взначений законодавством, а тому його дії по складанню вказаного протоколу є незаконними.

Також зазначає про те, що висновки суду про те, що перетин державного кордону України не був здійснений в умовах крайньої необхідності з метою захисту життя та здоров»я шляхом евакуації на територію України є необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки матеріали справи не містять доказів того факту, що пасажири автобуса, в тому числі і ОСОБА_3, ще під час проходження прикордонного контролю зі сторони Республіки Польща вже знали про мінування пункту пропуску «Шегині», оскільки наявними в матеріалах справи доказами стверджується, що ОСОБА_3 стало відомо про мінування пункту пропуску «Шегині» вже після проходження паспортного контролю ним та іншими особами з Польського боку від українських прикордонників. Також є незрозумілим на які докази покликався суд що ОСОБА_3, разом з іншими пасажирами автобусу, могли без перешкод повернутись на територію Польщі.

Також адвокат вважає. що посадовими особами прикордонної служби України, всупереч до вимог «Плану локалізації нестандартних /кризових/ ситуацій на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Шегині» евакуація пасажирів здійснена не була. Посилання на те, що ОСОБА_3 та інші особи могли без перешкод повернутись на територію Республіки Польща є припущенням.

Також зазначає, що висновки суду про те, що на час розгляд справи судом першої інстанції були відсутні відомості про те, що ОСОБА_3 подав заяву до ГУ ДМС у Львівській області про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, спростовуються тим, що у матеріалах справи є заява ОСОБА_3 до ГУ ДМС України у Львівській області від 11.09.2017р. з відміткою про прийняття. В даній заяві ОСОБА_3 просив визнати його особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначає також, що існують обставини вважати, які дають підстави стверджувати про упередженість судді Білоуса Ю.Б. щодо ОСОБА_3 та ухвалення у зв»язку з цим незаконного та необґрунтованого рішення, оскільки є об»єктивні дані, які підтверджують існування обґрунтованої підозри у тому, що суддя Білоус Ю.Б. спілкувався з представниками ДПС України у позапроцесуальному порядку, що свідчить про упередженість та необ»єктивність судді при розгляді справи.

Заслухавши представників особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 - адвокатів Галабалу М.В. та Кульчицького Н.С. на підтримання доводів апеляційних скарг, представників Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління ДПС України ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 із запереченнями доводів апеляційних скарг, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Суддя місцевого суду в своїй постанові правильно зазначив, що ОСОБА_3 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.204-1 ч.2 КУпАП. Вина ОСОБА_3 стверджується доказами, зібраними в матеріалах справи, зокрема :

- протоколом про адміністративне правопорушення ЗхРУ №115645 від 12.09.2017р., з якого вбачається, що ОСОБА_3 в пункті пропуску «Шегині», територія Мостиського району Львівської області 10.09.2017р. 0 19 год.55хв. здійснив незаконний перетин державного кордону України з Республіки Польща в Україну групою осіб без дозволу відповідних органів влади /а.с.4/;

- рапортом інспектора прикордонної служби ВПС «Шегині» ОСОБА_13 /а.с.5/.

Доводи апеляційних скарг адвокатів Галабали М.В. та Кульчицького Н.С. в частині того, що судовий розгляд в суді першої інстанції був неповним спростовується журналом судового засідання 22.09.2017р. /а.с.160-168/, з якого вбачається, що місцевий суд в повному об»ємі дослідив всі наявні в матеріалах справи докази та допитав свідків по справі.

Що стосується доводів апеляційних скарг про те, що на час перетину державного кордону України ОСОБА_3 перебував у стані крайньої необхідності, передбаченої ст.18 КУпАП, то такі спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, схемою дій персоналу ДПС України під час блокування пункту пропуску «Шегині» та групового прориву державного кордону 10.09.2017р. та відеоматеріалами, з яких вбачається, що на момент виникнення надзвичайної ситуації / мінування пункту пропуску/ та припинення пропуску через державний кордону України автобус із ОСОБА_3 та іншими пасажирами безпосередньо в пункт пропуску «Шегині» не прибув та зупинився перед лінією державного кордону України, який був перекритий прикордонниками з метою забезпечення режиму перевірки в пункті пропуску та недопущення осіб в небезпечну зону.

Покликання адвокатів на те, що протокол про вчинення ОСОБА_3 складений з порушенням вимог Інструкції з оформлення посадовими особами ДПС України матеріалів справ про адміністративні правопорушення, оскільки складений з пропуском трьохгодинного строку, оформлений не в с.Шегині, а в м.Львові, в протоколі містяться виправлення, незасвідчені правопорушником, то, на думку суду, такі покликання не дають підстав вважати, що цей документ не є доказом того, що ОСОБА_3 групою осіб, не здійснив незаконний перетин державного кордону України з Республіки Польща в Україну без дозволу відповідних органів влади та не спростовують висновків місцевого суду з цього приводу. Згаданий протокол уповноваженою особою ДПС України був складений та вручений ОСОБА_3 12.09.2017р. в м.Львові лише тому, що 10.09.2017р. особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, з групою підтримки з місця вчинення адміністративного правопорушення втекла.

Що стосується покликання захисників в апеляційних скаргах на те, що до ОСОБА_3 слід було застосувати ст.204-1 ч.3 КУпАП, оскільки він звернувся із заявою про визнання його особою, яка потребує захисту, то суд апеляційної інстанції вважає, що не знайшла свого підтвердження та обставина, що ОСОБА_3 особисто звертався до органу ДМС із заявою-анкетою встановленого зразка про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, як це передбачено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту», а також те, що під час незаконного перетинання державного кордону України ОСОБА_3 у встановленому законом порядку повідомляв 10.09.2017р. посадових осіб Державної Прикордонної Служби України про свій намір бути визнаним в Україні особою, яка потребує додаткового захисту. Такий висновок місцевого суду об»єктивно обґрунтовується наявністю в матеріалах справи заяви ОСОБА_3 від 10.09.2017р. про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, направленої 11.09.2017р. для розгляду ГУ ДМС України у Львівській області /а.с.80/, звідки отримана інформація , що станом на 18.09.2017р. ОСОБА_3 із згаданою заявою в державний орган не звертався /а.с.20/.

Таким чином встановлено, що і під час апеляційного розгляду матеріали справи ОСОБА_3 не містять даних про те, що він звернувся із заявою про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», і що така прийнята до розгляду уповноваженим державним органом.

Крім того, в матеріалах справи відсутні і скаржниками не надано інформації про те, що по даній заяві у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» посадовою особою прийнято рішення про прийняття даної заяви, як і відсутня в матеріалах справи довідка про звернення за захистом в Україні, яка засвідчує факт звернення ОСОБА_3 із заявою про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту. Така довідка не була надана захистом і при апеляційному розгляді справи.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що на ОСОБА_3 не поширюється дія ч.3 ст.204-1 КУпАП.

Апеляційним судом також не встановлено обставин, які дають підстави стверджувати про упередженість судді Білоуса Ю.Б. щодо ОСОБА_3 та ухвалення у зв»язку з цим незаконного та необґрунтованого рішення.

За таких обставин приходжу до висновку, що апеляційні скарги захисників Галабали М.В. та Кульчицького Н.С. до задоволення не підлягають, а постанову місцевого суду щодо ОСОБА_3 слід залишити без змін.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Постанову Мостиського районного суду Львівської області від 22 вересня 2017 року, якою ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.204-1 ч.2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. - залишити без змін, апеляційні скарги захисників Галабали М.В. та Кульчицького Н.С. в інтересах ОСОБА_3 - без задоволення.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Танечник І.І.