Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 33/778/529/17 Головуючий в 1-й інстанції Ісаков Д.О.
Єдиний унікальний № 334/1396/17 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2017 року м. Запоріжжя

Суддя Апеляційного суду Запорізької області Фомін В.А., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на постанову судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2017 року стосовно ОСОБА_3, разом з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження вказаного судового рішення,

в с т а н о в и в:

постановою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2017 року до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП притягнуто ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, пенсіонера, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ладозька/Мурманська, 5/16, кв. 19, із застосуванням стягнення у вигляді штрафу у сумі 10200 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Також постановлено стягнути з ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 320 грн.

Як зазначено в постанові, 28.02.2017 року о 03 год. 00 хв., ОСОБА_4 керував автомобілем Volvo, державний номерний знак НОМЕР_1, по Прибережній автомагістралі з перехрестям вул. Фортечна у м. Запоріжжя, з явними ознаками алкогольного спяніння, а саме: різний запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, млява мова. Від проходження огляду на стан спяніння у встановленому законом порядку на місці зупинки, з використанням спеціального технічного приладу Драгер та у медичному закладі відмовився у присутності свідків. Водія ОСОБА_4 відсторонено від керування транспортним засобом. Від дачі пояснень ОСОБА_4 відмовився. Своїми діями ОСОБА_4 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 ч. 1 КУпАП.

30.06.2017 року адвокат ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на вказане судове рішення, разом із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження вказаного судового рішення, посилаючись на те, що ОСОБА_4 декілька разів прибував до суду в призначений час на розгляд справи, але жодного разу засідання не відбувалося з причини знаходження судді в нарадчій кімнаті та зайнятістю в іншій справі, а ОСОБА_3 повідомлялося про те, що справу відкладено, дату наступного засідання повідомлять за телефоном, однак жодного разу із суду йому не телефонували, повістки не надходили. 27.06.2017 року стало відомо, що справу розглянуто за відсутності ОСОБА_3 та прийнято рішення.

По суті скарги просить скасувати постанову районного суду та закрити відносно ОСОБА_3 провадження по справі у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та застосувати ст. 38 КУпАП.

Перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для поновлення адвокату ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 строку на апеляційне оскарження постанови судді від 10.05.2017 року, з огляду на наступне.

Відповідно до норм, викладених у статті 289, частині 2 статті 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.

Однак, адвокат ОСОБА_2 апеляційну скаргу на постанову судді від 10.05.2017 року подав лише 30.06.2017 року, тобто із значним пропуском строку на апеляційне оскарження (кінцевий строк подачі скарги припадав на 22.05.2017 року).

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_3 судом направлялися повістки на адресу, зазначену в протоколі про адміністративне правопорушення від 28.02.2017 року серії БР № 270287. Судову повістку в судове засідання, призначене на 22.03.2017 року, ОСОБА_4 отримав особисто 10.03.2017 року, про що свідчить його підпис на поштовому повідомленні (а.с. 20). Судова повістка в судове засідання, призначене на 10.05.2017 року, повернулася до суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання». Таким чином, ОСОБА_4 був обізнаний про те, що в Ленінському районному суді м. Запоріжжя буде розглядатися справа відносно нього. На переконання суду апеляційної інстанції, поведінка ОСОБА_3 свідчить про навмисне затягування розгляду справи та його намагання уникнути відповідальності за скоєне. Останній мав обєктивну можливість як особисто приймати учать при розгляді справи, так і оскаржити постанову у передбачений законом строк, однак не скористався своїми правами.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2010 року у справі «Устименко проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Як встановила судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України в постанові від 01 жовтня 2015 року №5-103кс15, для особи, яка оспорює рішення, ухвалене за викликом цієї особи, але без її участі, початком (початковим моментом) перебігу строку для подання апеляційної скарги є момент проголошення такого рішення.

Право на суд, одним із аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним. Право на суд, особливо щодо умов прийнятності скарги, може бути обмеженим настільки, щоб не було порушено саму сутність цього права, тобто, обмеження повинні мати законну мету і зберігати пропорційність між використаними засобами та досягнутими цілями.

Виходячи із системного аналізу норм права, права захисника є похідними від прав особи, захист якої він здійснює. А тому, посилання адвоката на той факт, що про оскаржувану постанову ОСОБА_3 не було відомо, на строки апеляційного оскарження не впливає і саме по собі не свідчить про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Інші докази, які могли бути підставою для поновлення пропущеного з поважних причин строку, в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для поновлення адвокату ОСОБА_2 строку на апеляційне оскарження постанови судді від 10.05.2017 року стосовно ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 289, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

п о с т а н о в и в:

відмовити адвокату ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 у поновленні строку на апеляційне оскарження постанови судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2017 року стосовно ОСОБА_3, у звязку з чим повернути йому апеляційну скаргу.

Постанова Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили негайно після її винесення є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Запорізької області ОСОБА_1