АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/4398/17Суддя 1 інстанції Козлов Ю. В.
Номер провадження 33/774/170/К/17Суддя- доповідач ОСОБА_1.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2017 року м. Кривий Ріг

Суддя Апеляційного суду Дніпропетровської області Пістун А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу правопорушника ОСОБА_2 на постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2017 року у справі про адміністративне правопорушення, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, не працюючого, ІПН НОМЕР_1, проживаючого: ІНФОРМАЦІЯ_2

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 10 200,00 (десять тисяч двісті) в дохід державита стягнуто судовий збір у розмірі 320 грн.

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в 10 200 грн. 00 коп.

При обставинах, зазначених в постанові суду першої інстанції, водій ОСОБА_2, 11 липня 2017р. о 21-45, по вул. Миколи Світальського в м.Кривий Ріг, керував автомобілем марки «Мазда 626», номерний знак НОМЕР_2, з явними ознаками алкогольного спяніння (різкий запах з порожнини роту, виражене тремтіння пальців, поведінка, яка не відповідає обстановці) та на вимогу працівників поліції пройти на місці медичне обстеження за допомогою приладу «Драгер», чи проведення такого огляду у медичному закладі на встановлення стану спяніння в присутності свідків відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР України.

Не погоджуючись з вказаною постановою, ОСОБА_2 18 жовтня 2017 року подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що постанова суду першої інстанції не відповідає дійсності, має протиріччя, а тому підлягає скасуванню.

Окрім того, вказує на те, що він не відмовлявся проходити медичний огляд на стан алкогольного спяніння, а запропонував його пройти через дві години, у звязку з тим, що він на той час мав розлад шлунку, тому поспішав до дому.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає про те, що працівники поліції порушили його права, так як не повідомили йому, що процедура проходження в закладі наркологічного диспансеру платна, і на той час в нього не було грошової суми для сплати.

Не взято до уваги те, що свідок ОСОБА_3 фактично не була допитана в судовому засіданні першої інстанції, а свідок ОСОБА_4 взагалі не допитувався.

Також вказує на те, що пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в протоколі написані ними не власноруч, а фактично за них написав працівник поліції.

ОСОБА_2 звертає увагу на те, що він не спроможній сплатити штраф, оскільки він не працює, має на вихованні 3-х неповнолітніх дітей.

В судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_2 не зявився, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, у звязку із чим суд вважає за можливе проводити судове засідання без його участі, враховуючи те, що з матеріалів адміністративної справи вбачається, що повідомлення про час та місце розгляду апеляційної скарги неодноразово 26.10.2017 року та 08.11.2017 року направлялось Апеляційним судом Дніпропетровської області на адресу правопорушника ОСОБА_2, яку останній зазначив в апеляційній скарзі у якості адреси місця проживання: м. Кривий Ріг, м-н. Сонячний, 6/69, 50000.

Згідно з ст. 7 КУпАП України провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд кримінальної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя, у тому числі доступність до апеляційного оскарження судового рішення. Право на апеляційне оскарження судових рішень закріплено і в ст. 129 Конституції України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року Європейський суд з прав людини вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Отже, учасник процесу, який задіяний в ході судового розгляду зобовязаний з розумним інтервалом часу сам цікавитись провадженням у його справі, добросовісно користуватись належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки.

Згідно ст. 136 КПК України судова повістка разом із копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Учасники процесу зобовязані повідомляти суд про зміну місця свого проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про місяця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобовязаний повно, всебічно та обєктивно зясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Дані вимоги закону при розгляді матеріалів про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 судом першої інстанції були дотримані.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи, є законним та обґрунтованим.

Даний висновок суду підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, в їх сукупності, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії БР № 069581 від 11 липня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_2 у присутності двох свідків відмовився від проходження на вимогу працівників поліції пройти на місці медичне обстеження за допомогою приладу «Драгер», та проведення такого огляду у медичному закладі ; поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3, кожна з яких підтвердили те, що 11.07.2017 року в їх присутності ОСОБА_2 відмовився від проходження на вимогу працівників поліції пройти на місці медичне обстеження за допомогою приладу «Драгер», та проведення такого огляду у медичному закладі .

Окрім того, вина ОСОБА_2 у вчиненому підтверджується відеозаписом з нагрудної (відеокамери) відеореєстратора, який містить фіксацію обставин зупинення 11 липня 2017 року працівниками поліції транспортного засобу під керуванням водія ОСОБА_2 та складення щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення у присутності двох свідків у звязку з його відмовою пройти на місці медичне обстеження за допомогою приладу «Драгер», та проведення такого огляду у медичному закладі.

Відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП настає і в разі відмови особи. Яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість руху.

Вказані положення повністю узгоджуються з положеннями п. 2.5 Правил дорожнього руху України, згідно з якими водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння.

В той же час, як зазначено у п. 6 Розділу ІX Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України № 1395 від 07 листопада 2015 року, у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки спяніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

Щодо вимоги ОСОБА_2 про те, що він не спроможній сплатит штраф, то вони є необґрунтованими, оскільки суперечать вимогам ч.1ст..33 КУпАП, згідно якої стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених КУпАП, а також вимогам п.28 Пленуму ВСУ №14 «Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортну, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 року, де зазначено, що КУпАП не передбачає накладення адміністративного стягнення нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією певної норми.

Санкція ст. 130 ч.1 КупАП передбачає накладення штрафу на водіїв у розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, тобто альтернативного покарання санкція статті не містить, тому доводи апелянта не підлягають задоволенню.

На думку апеляційного суду, не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 на те, що пояснення свідків були заповнені працівником поліці, а не ними власноруч.

Як вбачається з матеріалів справи основний текст пояснень виготовлені за допомогою принтеру, а свідками власноруч зроблено підпис та вказано дату відібрання пояснень (а.с.2).

Окрім того, допитана в судовому засіданні першої інстанції суду свідок ОСОБА_3, підтвердила факт складання протоколу, також обставини зазначені в протоколі адміністративного правопорушення відносно ОСОБА_2, а саме, що її було запрошено працівниками поліції в якості свідка. В її присутності водій автомобіля «Мазда» ОСОБА_2Ю неодноразово категорично відмовився від проходження медичного огляду, який йому було запропоновано пройти працівниками поліції, що вона і підтвердила, крім іншого, своїм підписом у письмовому поясненні.

На думку суду апеляційної інстанції свідчення свідка ОСОБА_3, узгоджуються з дослідженим доказом, а саме з протоколом про адміністративне правопорушення та відеозаписом відеореєстратора (бодікамери) .

Отже, дослідженими в суді апеляційної інстанції доказами встановлено та підтверджено, що водій ОСОБА_2 дійсно 11 липня 2017 року о 22 годині 03 хвилин, керував автомобілем з явними ознаками алкогольного спяніння: поведінка не відповідала обстановці, виражене тремтіння пальців рук, запах спиртного з порожнини роту. На вимогу працівника поліції від проходження огляду на стан алкогольного спяніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України.

Зазначені висновки узгоджуються з постановою суду першої інстанції щодо підтвердження факту вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Окрім того, відповідно до відеозапису відеореєстратора (бодікамери) вбачається, що водій ОСОБА_2 відмовився від проходження медичного огляду, повязуючи відмову надуманими причинами, своїми діями він намагався уникнути встановлення факту знаходження його в стані алкогольного спяніння з метою ухилення від юридичної відповідальності. На відео, чітко видно, що поліцейські не створювали перешкод ОСОБА_2, надали йому значний час для відвідування санітарної комнати на найближчій АЗС для приведення себе в порядок.

Отже, вказані встановлені обставини і докази в їх сукупності, які є належними і допустимими та узгоджуються з положеннями ст. 266 КУпАП, підтверджують винність ОСОБА_2 в скоєнні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

При розгляді справи в апеляційному суді не встановлено, що суддею першої інстанції були допущені порушення вимог ст. ст. 279, 280 КУпАП, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КУпАП, всі обставини, що мають значення для справи, суддя встановив і правильно кваліфікував дії ОСОБА_2, як адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Судом апеляційної інстанції не встановлено неправильного застосування норм матеріального або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови судді та закриття провадження у справі.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2, залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 7, 252, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2017 року у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн. 00 коп. в дохід держави - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Дніпропетровської області ОСОБА_1