П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року місто Київ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва Трясун Ю.Р., розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10. в інтересах ОСОБА_3 на постанову судді Печерського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2016 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП,-

за участю особи, яка притягнута

до адміністративної відповідальності ОСОБА_3,

захисника ОСОБА_10.

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Печерського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2016 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 2 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20400 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Відповідно до постанови, ОСОБА_3 визнаний винуватим в тому, що діючи повторно протягом року, 05 серпня 2016 року приблизно в 16 год. 50 хв. по вул. Еспланадній, буд. 4-6 в м. Києві, керував автомобілем «Шкода», номерний знак НОМЕР_1, в стані алкогольного сп'яніння. Огляд на стан алкогольного сп'яніння проводився за допомогою приладу «Драгер» у встановленому законом порядку в присутності двох свідків (результат тесту 2,02 проміле).

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10. в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати постанову суду, а справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3 закрити. Одночасно апелянт ставить питання про поновлення йому строку на апеляційне оскарження постанови, оскільки вважає, що строк він пропустив із поважних причин.

Апелянт зазначає, що лише 09 листопада 2016 року ним отримана постанова суду, оскільки на неодноразові звернення до суду йому відмовляли у видачі копії судового рішення.

Крім того, в доводах апеляційної скарги захисник зазначає, що постанова суду прийнята з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, підійшов формально до вивчення справи.

Апелянт зазначає, що суд не в повній мір врахував пояснення самого ОСОБА_3, більше того суд в постанові зазначив, що пояснення останнього спростовуються іншими доказами у справі. В суді першої інстанції ОСОБА_3 повідомив, що 05 серпня 2016 року він з дружиною приїхали до ТЦ «Гулівер». За кермом була дружина, оскільки він до цього вживав спритні напої. Приїхавши до торгівельного центру, він пішов на ділову зустріч, а дружина залишилась в автомобілі. Через декілька хвилин ОСОБА_3 побачив свою дружину всередині магазину, взяв в неї ключі від автомобіля, оскільки хотів забрати свій телефон. Вийшовши на вулицю, помітив, що біля його автомобіля стояли невідомі йому люди, які начебто сказали, що його автомобіль припаркований неправильно, оскільки перешкоджає виїзду іншим. В результаті цього почався словесний конфлікт. Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що біля його автомобіля стояли активісти, які сказали, що в нього відчутно запах алкоголю з ротової порожнини, після чого вихопили в нього ключі та викликали поліцію.

Через 20 хвилин приїхали два автомобіля патрульної поліції, яким активісти передали ключі від його автомобіля. Інспектор поліції віддав йому ключ та попросив його від'їхати, щоб інші автомобілі могли виїхати. Захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_3 відмовився, оскільки повідомив працівникам поліції, що вживав алкогольні напої, проте останні наполягали.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_3, виконуючи законну вимогу працівника поліції, сів за кермо та від'їхав, давши змогу іншим автомобілям виїхати. Після чого він пройшов тест на визначення стану алкогольного сп'яніння, проте в протоколі зазначив, що за кермом був не він, а його дружина.

Крім того, захисник звертає увагу на те, що судом першої інстанції задоволено його клопотання про виклик свідків, проте в судове засідання ОСОБА_3 не з'явився у зв'язку з хворобою та не з'явились свідки, а тому він просив відкласти розгляд на іншу дату. Суд відмовив в задоволенні такого клопотання, повідомивши, що потреби у допиті свідків немає, оскільки вина ОСОБА_3 доведена.

З огляду на викладене, захисник ОСОБА_10. вважає, що оскільки ОСОБА_3 не був водієм, то в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КК України.

Заслухавши пояснення особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_10., які підтримали клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та підтримали апеляційну скаргу, вислухавши пояснення свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду задоволенню підлягає, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи про адміністративне правопорушення, 21 жовтня 2016 року судом ухвалене рішення про визнання ОСОБА_3 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП. Постанова суду отримана захисником Сахнацьким О.А. 09 листопада 2016 року, що підтверджується розпискою (а.с. 29).

З урахуванням положень ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право кожного на справедливий, публічний судовий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безпосереднім судом, апеляційний суд вважає, що захисник ОСОБА_10. пропустив строк на оскарження постанови з поважних причин, а тому його клопотання про поновлення строку на подачу апеляційної скарги підлягає задоволенню, а апеляційна скарга підлягає розгляду.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справі про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

На думку апеляційного суду, цих вимог закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі.

Оскаржуючи судове рішення, захисник ОСОБА_10. зазначає, що в діях ОСОБА_3 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, оскільки він не керував автомобілем «Шкода», номерний знак НОМЕР_1.

Проте з такими доводами апелянта не погоджується апеляційний суд.

В своїх поясненнях в апеляційному суді ОСОБА_3 не заперечував того, що він вживав алкогольні напої, проте стверджував, що не керував транспортним засобом, а відтак не був водієм.

Відповідно до письмових пояснень свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, 05 серпня 2016 року по вул. Еспланадній, буд. 4-6 в м. Києві приблизно в 16 год. 50 хв. водій, керуючи автомобілем «Шкода», номерний знак НОМЕР_1 в стані алкогольного сп'яніння, заїжджав на територію паркувального майданчика ТЦ «Гулівер» та пройшов огляд на стан алкогольного сп'яніння за допомогою приладу «Драгер» в присутності них.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 повідомив, що показання вищевказаних свідків є неправдивими, він вважає, що вони його обмовляють з невідомих йому причин.

На думку суду, такі доводи апелянта є непереконливими, оскільки як повідомив в апеляційному суді ОСОБА_3 раніше вищевказаних осіб ніколи не бачив та їх не знає.

Підстав ставити під сумнів правдивість показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 немає, оскільки вони були випадковими свідками того, що ОСОБА_3 керував транспортним засобом в стані сп'яніння. Виконуючи свій громадський обов'язок, вони виклали поліцію.

Крім того, в суді апеляційної інстанції як свідок була допитана ОСОБА_4, яка працює інспектором патрульної поліції та склала протокол щодо ОСОБА_3 Вона пояснила, що коли за викликом від невідомих осіб вона в складі патруля прибула до ТЦ «Гулівер», то на місці вже був екіпаж поліції. В цей час вона побачила як ОСОБА_3 виїжджав з паркувального майданчика, здійснюючи маневр назад - вперед. Працівники поліції першого екіпажу не повідомляли, що вони чи хтось інший забирав ключі від автомобіля у ОСОБА_3, чи просили його перепаркувати автомобіль.

Зазначені обставини підтверджуються також підписами свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення та які узгоджуються з показаннями вищевказаних свідків (а.с. 1).

За клопотанням захисника ОСОБА_10. та ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції була допитана свідок ОСОБА_5, яка повідомила, що 05 серпня 2016 року вона разом з ОСОБА_3 приїхали до ТЦ «Гуліверу», де її чоловік мав там ділову зустріч. Свідок повідомила, що автомобілем керувала вона, оскільки ОСОБА_3 до цього вживав алкогольні напої. Чоловік пішов на зустріч, а вона через деякий час зайшла всередину торгівельного центру, де зустріла ОСОБА_3, який попросив в неї ключі від автомобіля, щоб забрати телефон. Коли вийшла на вулицю, то побачила, що працівники поліції складають протокол щодо її чоловіка. Свідок повідомила, що не бачила, щоб її чоловік перепарковував автомобіль.

Апеляційний суд не приймає показання свідка ОСОБА_5 як доказ невинуватості ОСОБА_3, оскільки свідок перебуває в близьких стосунках з особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, є його дружиною. Крім того, вони не узгоджуються з наведеними вище доказами.

Судом оцінюються докази в сукупності та в разі достатності і взаємозв'язку приймається рішення про доведеність вини особи, чи протилежне.

Оцінивши докази, які були предметом дослідження судом першої інстанції, так і докази, отримані безпосередньо під час апеляційного розгляду, апеляційний суд приймає показання ОСОБА_3 в тій частині, що він перепарковував автомобіль, оскільки такі свідчення узгоджуються з наведеними вище доказами.

Отже, фактично ОСОБА_3 визнав, що керував транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння. Його доводи про те, що він виконував наказ поліцейського, оскільки припаркований автомобіль перешкоджав проїзду іншим автомобілям є непереконливими у зв'язку з тим, що будь - яких доказів на підтвердження цього не здобуто.

В той же час апеляційний суд зазначає, що підстав не довіряти показанням свідків у суду немає, оскільки вони узгоджуються між собою та відповідають матеріалам провадження.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянтом та самим ОСОБА_3 не наведено доводів на спростування висновку суду про винуватість останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 2 КУпАП.

Враховуючи те, що відповідно до постанови Деснянського районного суду міста Києва від 05 листопада 2015 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, то судом правильно кваліфіковані дії ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 130 КУпАП як керуванням транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння, вчинене повторно протягом року.

З огляду на викладене, суд зробив правильний висновок про визнання ОСОБА_3 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду немає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10. в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову судді Печерського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнаного винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.Р.Трясун