Справа № 344/3761/17
Провадження № 33/779/215/2017
Категорія ч. 3 ст. 41 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Лазарів О. Б.
Суддя-доповідач Повзло В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області Повзло В.В., за участю захисника ОСОБА_2,

розглянувши апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_3 на постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1, фізичну особу-підприємця, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1,

визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 41, ч. 3 ст. 41 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення: за ч. 1 ст. 41 КУпАП у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п'ятсот десять) гривень; за ч. 3 ст. 41 КУпАП у виді штрафу в розмірі п'ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п'ятсот) гривень. На підставі ст. 36 КУпАП визначено ОСОБА_3 остаточне адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі п'ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п'ятсот) гривень. Стягнуто судовий збір.

ВСТАНОВИВ :

Оскарженою постановою судді встановлено, що згідно протоколу № 09-01-0039/121 про адміністративне правопорушення від 07 березня 2017 року вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_3 вчинив триваюче порушення вимог трудового законодавства. Зокрема, в порушення ч. 3 ст. 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці (режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу) ФОП ОСОБА_3 не повідомив працівника більше ніж за 2 місяці. Так, згідно наказу № 3-К від 22 січня 2017 року ОСОБА_3 встановлено дизайнеру ОСОБА_5 на 23 січня 2017 року неповний робочий день тривалістю 2 години з 09.00 по 11.00 годину, хоча відповідно до п. 6.1 трудового договору ОСОБА_5 передбачено 8-годинний робочий день. Про зміну режиму роботи та встановлення неповного робочого часу ФОП ОСОБА_3 не повідомив ОСОБА_5 більше ніж за 2 місяці. В порушення вимог ч. ч. 1, 2, 4 ст. 95 КЗпП України та ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про оплату праці» розмір мінімальної заробітної плати ОСОБА_5 не дотриманий. Так, відповідно до трудового договору від 16 січня 2017 року № 01-Д ОСОБА_3 прийнято ОСОБА_5 на роботу з 16 січня 2017 року дизайнера з оплатою праці згідно штатного розкладу. Відповідно до штатного розпису від 16 січня 2017 року та наказу від 16 січня 2017 року № 2-К «Про затвердження штатного розпису» посадовий оклад ОСОБА_5 становить 3200,00 гривень. Відповідно до табеля обліку використання робочого часу у січні 2017 року ОСОБА_5 відпрацювала 42 години. Відповідно до розрахункової відомості за січень 2017 року ОСОБА_5 нараховано заробітну плату в розмірі 840,96 гривень, хоча пропорційно відпрацьованому часу її зарплата за січень повинна бути нарахована в розмірі 845,28 гривень. В порушення вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266, не дотримується. Так, відповідно до заяви-розрахунку від 30 січня 2017 року сума матеріального забезпечення по вагітності і пологах ОСОБА_5 відображена в розмірі 26 490,24 гривень, що не відповідає дійсності.

Згідно протоколу № 09-01-0039/122 про адміністративне правопорушення від 07 березня 2017 року вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_3 вчинив триваюче порушення вимог трудового законодавства. В порушення вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 24 КЗпП України ФОП ОСОБА_3 здійснено фактичний допуск працівника до роботи шляхом укладення трудового договору, оформленого наказом без завчасного (тобто до початку роботи працівника) повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу затверджений постановою Кабінету міністрів України від 17 червня 2015 року № 413. Так, згідно наказу № 1-К від 16 січня 2017 року та трудового договору від 16 січня 2017 року № 01-Д ОСОБА_3 прийнято на роботу з 16 січня 2017 року дизайнера ОСОБА_5 з оплатою праці згідно штатного розкладу. Повідомлення територіального органу ДФС України про прийняття ОСОБА_5 на роботу до територіального органу ДФС України ОСОБА_3 не подано.

Так, ОСОБА_3, будучи громадянином - суб'єктом підприємницької діяльності, вчинив не повідомлення працівника про зміну істотних умов праці, а також інші порушення вимог законодавства про працю; а також фактичний допуск працівника до роботи, шляхом укладення трудового договору, оформленого наказом без завчасного повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу, чим вчинив адміністративні правопорушення, відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 41, ч. 3 ст. 41 КУпАП.

В поданій на вказане рішення судді апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить змінити постанову судді та закрити справу про адміністративне правопорушення щодо нього за ч. 1 ст. 41, ч. 3 ст. 41 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення. В обґрунтування таких вимог посилається на те, що вважає постанову незаконною, прийнятою з порушенням норм матеріального права, без з'ясування всіх обставин справи, без врахування доказів. Вказує, що його визнано винним у порушенні ч. 3 ст. 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці. В той час суд не врахував ст. 56 КЗпП України. Зазначає, що станом на 22 січня 2017 року ОСОБА_5 подала йому заяву про встановлення їй неповного робочого дня з 23 січня 2017 року тривалістю дві години за станом здоров'я. А відповідно до листка непрацездатності та заяви працівниці їй було надано відпустку по вагітності і пологах. Тобто, встановлення неповного робочого часу зумовлене ініціативою працівника, заяву якого він був зобов'язаний задовольнити в силу закону та гарантій прав вагітних жінок. Щодо висновку про порушення ним вимог ч. ч. 1, 2, 4 ст. 95 КЗпП України та ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про оплату праці», стверджує, що суд не врахував положення ст. 280, ст. 9 КУпАП. Вказує, що розраховуючи заробітну плату в попередньому розмірі, він врахував те, що ОСОБА_5 працювала з неповним робочим днем, тобто без скорочення тривалості останнього робочого тижня на одну годину, а розрахунок розміру мінімальної заробітної плати інспектора базується та тому, що тривалість робочого часу враховувала таке скорочення норми робочого часу. Зазначає, що станом на 24 квітня 2017 року сума недоплаченої заробітної плати виплачена працівнику. Відносно висновку про те, що він в порушив вимоги ч. ч. 1, 2 ст. 24 КЗпП України, наголошує, що з працівником ОСОБА_5 ним було укладено трудовий договір, оформлений наказом, тому підстави вважати, що працівника допущено до роботи без оформлення трудових договорів, відсутні. А неповідомлення до початку роботи працівника про прийняття його на роботу органу державної фіскальної служби не свідчить про те, що між працівником та роботодавцем не оформлено трудовий договір.

В судове засідання апеляційного суду не з'явилась особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_3, який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, від нього не надходило заяви про відкладення розгляду справи, повідомив через захисника про неможливість участі в судовому засіданні у зв'язку з поважними причинами, просив розглянути справу у його відсутність.

В судове засідання апеляційного суду з'явилася захисник ОСОБА_2, якій роз'яснені права, передбачені ст. 271 КУпАП, клопотань не заявлено.

Захисник ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній, просила постанову судді скасувати та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3 за відсутності складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 41, ч. 3 ст. 41 КУпАП.

Заслухавши пояснення захисника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, мотиви і доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова судді зміні.

Так, відповідно до ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення, відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, крім іншого, є своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Виходячи з вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суддя суду першої інстанції правильно дійшов висновку про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 41, ч. 3 ст. 41 КУпАП, однак вищевказаних вимог закону в повній мір не дотримався.

Так, за ч. 1 ст. 41 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність, в тому числі, за інші порушення вимог законодавства про працю.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення № 09-01-0039/121 від 07 березня 2017 року ОСОБА_3 ставилось у вину:

порушення ч. 3 ст. 32 КЗпП України;

порушення вимог ч. ч. 1, 2, 4 ст. 95 КЗпП України та ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про оплату праці»;

порушення вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Суддя суду першої інстанції помилково дійшов до висновку, що ОСОБА_3 не повідомив працівника ОСОБА_5 про зміну істотних умов праці більше ніж за 2 місяці та порушив ч. 3 ст. 32 КзпП України, оскільки не взяв до уваги те, що остання подала йому заяву про встановлення їй неповного робочого дня з 23 січня 2017 року тривалістю дві години за станом здоров'я (вагітністю), на підтвердження чого до матеріалів справи про адміністративне правопорушення додано копію її заяви (а.с. 13), на підставі якої видано наказ № 3-К про встановлення неповного робочого часу від 22 січня 2017 року (а.с. 14), у відповідності до ст. 56 КЗпП України.

Статтею 56 КЗпП України регламентується робота з неповним робочим часом.

Згідно з ч. 1 цієї статті за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням або здійснює догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень.

Тобто, за змістом цієї частини статті неповний робочий встановлюється:

- за угодою між працівником і роботодавцем з ініціативи роботодавця;

- в обов'язковому порядку на прохання працівників, які мають право на неповний робочий час згідно із законодавством.

У першому випадку роботодавець має право на встановлення неповного робочого часу працівнику та може змінити тривалість неповного робочого часу чи замінити його на повний за умови, що на підприємстві провадяться зміни в організації виробництва і праці, і з додержанням процедури, передбаченої ч. 3 ст. 32 КЗпП України, відповідно, і про зміну істотних умов праці (встановлення або скасування неповного робочого часу) повідомити працівника не пізніше ніж за два місяці.

У другому випадку, що має місце по даній справі, у зв'язку з тим, подано заяву працівником ОСОБА_5, яка має право на неповний робочий час згідно із законодавством (перебування у стані вагітності), ОСОБА_3 зобов'язаний був встановити їй неповний робочий день. При цьому, вимоги ч. 3 ст. 32 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Таким чином, враховуючи те, що встановлення неповного робочого часу працівнику ОСОБА_5 відбулося не з ініціативи роботодавця ОСОБА_3 у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, а на прохання вагітної жінки, яка відповідно до ч. 1 ст. 56 КЗпП України має право на неповний робочий час, вважаю, що в діях останнього відсутнє порушення ч. 3 ст. 32 КЗпП України, а його доводи слушними.

Тому, в частині порушення ОСОБА_3 ч. 3 ст. 32 КЗпП України, за яке передбачено адміністративну відповідальність ч. 1 ст. 41 КУпАП, необхідно закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Незважаючи на заперечення апелянта в частині порушення вимог ч. ч. 1, 2, 4 ст. 95 КЗпП України та ч. ч. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», вважаю, що до таких висновків суддя суду першої інстанції дійшов обґрунтовано.

Такий висновок судді відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується дослідженими у судовому засіданні та викладеними у постанові доказами, що узгоджуються між собою, та яким суддя дав належний аналіз та оцінив їх у сукупності, зокрема № 09-01-0039/121 від 07 березня 2017 року (а.с. 1), копією акту перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 09-01-0039/132 (а.с. 2-3); копією розрахункової відомості заробітної плати (а.с. 6); копією відомості про виплату грошей № 1 (а.с. 7); іншими матеріалами справи.

Так, посадовий оклад ОСОБА_5 становить 3200,00 гривень, у січні 2017 року вона відпрацювала 42 години.

Згідно з копією розрахункової відомості за січень 2017 року нараховано заробітну плату в розмірі 840,96 гривень, хоча пропорційно відпрацьованому часу її зарплата за січень повинна бути нарахована в розмірі 845,28 гривень.

Як передбачено ч. 1 ст. 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. При укладенні трудового договору з ОСОБА_5 ОСОБА_3 виходив саме з такої тривалості робочого тижня.

При нарахуванні заробітної плати у січні 2017 року ОСОБА_3 виходив з того, що норма тривалості робочого часу становить 160 днів, що і вбачається з копії розрахункової відомості заробітної плати.

Однак, згідно з ч. 1 ст. 53 КЗпП України напередодні святкових і неробочих днів тривалість робочого часу скорочується на одну годину. У січні 2017 року, з встановлених ст. 73 КЗпП України, є один святковий день 7 січня - Різдво Христове.

Тобто, норма тривалості робочого часу в годинах за січень 2017 року становить 159 годин.

Скорочена тривалість робочого часу означає, що час, протягом якого працівник повинен виконувати трудові обов'язки, скорочується, однак працівник має право на оплату праці в розмірі повної тарифної ставки, повного окладу.

В той же час, робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

Відповідно, оскільки ОСОБА_5, при посадовому окладі 3200,00 гривень, у січні 2017 року відпрацювала 42 години, її заробітна плата за цей місяць повинна бути нарахована в розмірі - 3200 (посадовий оклад) ? 42 (відпрацьовані години) / 159 (норма тривалості робочого часу в годинах за січень 2017 року) = 845,28 гривень.

Апелянт помилково виходив з того, що ОСОБА_5 як такій, що працювала з неповним робочим часом, скорочення тривалості робочого дня напередодні святкового дня при нарахуванні заробітної плати не враховується.

При цьому, неповний робочий день (або тиждень) (ст. 56 КЗпП України), як в даному випадку, слід відрізняти від скороченого робочого часу (ст. 51 КЗпП України), оскільки для працівників, яким встановлена скорочена тривалість робочого часу відповідно до ст. 51 КЗпП України, тривалість робочого дня напередодні святкових і неробочих днів не скорочується.

В поясненнях доданих до матеріалів справи ОСОБА_3 з приводу даного порушення зазначив, що при розрахунку зарплати за відпрацьовані робочі дні виникла арифметична помилка, було нараховано за 42 робочі години 840,96 гривень, а потрібно було 845,28 гривень. Різницю в розрахунку в сумі 4,32 гривень буде включено до звіту по ЄСВ за лютий 2017 року з до рахування 22 % ЄСВ. 4,32 гривень.

До апеляційної скарги додано копію відомості про виплату грошей № 1, з якої вбачається, що станом на 24 квітня 2017 року сума недоплаченої заробітної плати в розмірі 3,48 гривень працівнику ОСОБА_5 ним виплачена 31 березня 2017 року.

Наведене свідчить про визнання ОСОБА_3 своєї вини в цій частині та вжиття заходів по відшкодуванню майнової шкоди, завданої адміністративним правопорушенням працівнику.

Щодо порушення вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266, апелянт на наводить жодних доводів, які б свідчили про відсутність такого порушення. В той час, надає заяву-розрахунок від 18 квітня 2017 року про те, що після проведення перевірки ним дане порушення усунуто та здійснено розрахунок суми матеріального забезпечення по вагітності і пологах ОСОБА_5 у відповідності до зазначеного порядку.

Таким чином, вважаю, що викладеними матеріалами справи доведено факт порушення ОСОБА_3 вимог ч. ч. 1, 2, 4 ст. 95 КЗпП України та ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про оплату праці» та порушення вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266, що свідчить про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП.

В той час, згідно з ст. 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Враховуючи характер вчиненого правопорушення за ч. 1 ст. 41 КУпАП, особу порушника, ступінь його вини, ставлення винного до скоєного правопорушення, вжиття ним заходів по усуненню допущених ним порушень, розмір та відшкодування шкоди заподіяної адміністративним правопорушенням, обставини, що пом'якшує відповідальність - щирого каяття, відсутність обставин, що обтяжують відповідальність, вважаю, що вчинене правопорушення є малозначним, а відтак ОСОБА_3 відповідно до ст. 22 КУпАП необхідно звільнити від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду доводи апелянта про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП.

Так, ч. 3 ст. 41 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Стаття 24 КЗпП України, в свою чергу, встановлює порядок укладення трудового договору.

Згідно з ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тобто при прийнятті працівника на роботу:

1) роботодавець видає наказ (розпорядження) про прийняття на роботу;

2) роботодавець подає до органу ДФСУ повідомлення;

3) після подання та прийняття ДФСУ повідомлення працівник може бути допущений до роботи.

З наведеного випливає, що оформлення трудового договору полягає в видачі наказу про прийняття працівника на роботу та повідомленні органів фіскальної служби.

ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_2 не заперечують, що він не повідомляв центральний орган виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, не наводять переконливих доводів, які б свідчили, що про протилежне.

А оскільки, без такого повідомлення оформлення трудового договору не може вважатися належним, працівник фактично був допущений до роботи без оформлення трудового договору.

За таких обставин, вважаю, що суд прийшов правильного висновку, про те, що ОСОБА_3 порушив ст. 24 КЗпП України та в зазначених вище діях ОСОБА_3 є всі ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП.

Оскільки дане правопорушення є триваючим (його припинено, як вбачається з копії повідомлення про прийняття працівника ОСОБА_5 на роботу 31 березня 2017 року), відповідно до ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніше як через три місяці з дня його виявлення. Його виявлено під час проведення перевірки 06-07 березня 2017 року, тобто станом на день прийняття рішення суддею суду першої інстанції - 24 квітня 2017 троку, тримісячний строк накладення адміністративного стягнення не минув.

Обраний суддею вид адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 41 КУпАП у виді штрафу в розмірі п'ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п'ятсот) гривень відповідає обставинам справи, вимогам ст. ст. 23, 33 КУпАП, крім того це мінімальний розмір штрафу, що визначений санкцією ч. 3 ст. 41 КУпАП.

Враховуючи вищевикладене, постанова судді в частині притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 41 КУпАП є законною та обґрунтованою, а тому в цій частині її необхідно залишити без змін.

Оскільки прийнятою постановою апеляційного суду визнано законним рішення суду першої інстанції в частині стягнення, накладеного суддею суду першої інстанції за ч. 3 ст. 41 КУпАП, а за ч. 1 ст. 41 КУпАП ОСОБА_3 звільнено від адміністративної відповідальності за малозначністю, посилання на ст. 36 КУпАП підлягає виключенню з мотивувальної та резолютивної частин постанови судді, у зв'язку з відсутністю правової необхідності для її застосування.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року щодо ОСОБА_3 ч. 1 ст. 41, ч. 3 ст. 41 КУпАП змінити.

Провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 41 КУпАП в частині порушення ним ч. 3 ст. 32 КЗпП України закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Вважати, що ОСОБА_3 постановою судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року визнано винуватим в порушенні вимог ч. ч. 1, 2, 4 ст. 95 КЗпП України та ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про оплату праці» та вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266, та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП.

На підставі ст. 22 КУпАП звільнити ОСОБА_3 від адміністративної відповідальності ч. 1 ст. 41 КУпАП у зв'язку з малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення та оголосити йому усне зауваження.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частин постанови судді посилання на ст. 36 КУпАП.

В решті постанову судді залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Повзло

Згідно з оригіналом

Суддя В.В. Повзло