АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 33/774/503/17 Справа № 207/451/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Мудрецький Р.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2017 року суддя апеляційного суду Дніпропетровської області Мудрецький Р.В., за участю прокурора Мануйленка І.М., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, захисника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 на постанову судді Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 травня 2017 року, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, українець, маєчого вищу освіту, вдівця, працюючого директором Державного професійно-технічного навчального закладу Дніпродзержинський центр підготовки та перепідготовки робітничих кадрів робітництва та автотранспорту, зареєстрованого у ІНФОРМАЦІЯ_3,

визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП , -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 травня 2017 року ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, та призначено йому адміністративне стягнення у вигляді штрафу у прибуток держави у розмірі 3400 гривень та стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 320 гривень.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції вказав на те, ОСОБА_2, перебуваючи на посаді директора Державного професійно-технічного навчального закладу Дніпродзержинський центр підготовки та перепідготовки робітничих кадрів робітництва та автотранспорту, та будучи відповідно до п. "а" п. 2 ч. 1 статті 3 Закону України "Про запобігання корупції" суб'єктом відповідальності за правопорушення, пов'язані з корупцією, усвідомлюючи про наявну суперечність між приватним інтересом, що зумовлений сімейними стосунками, та його службовими повноваженнями прийняв рішення в умовах реального конфлікту інтересів-видав накази №370-к/тр від 18.12.2015 року, № 13а-к/тр від 18.01.2016 року, № 35-к/тр від 08.02.2016 року, № 57-к/тр від 14.03.2016 року, № 91-к/тр від 15.04.2016 року, № 117-к/тр від 12.05.2016 року, № 192-к/тр від 21.06.2016 року, № 239-к/тр від 17.08.2016 року, якими преміював свого сина ОСОБА_4. Вказаними діями ОСОБА_2 вчинив правопорушення, пов'язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, та полягає у прийнятті рішення в умовах реального конфлікту інтересів.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою захисником ОСОБА_2 адвокатом ОСОБА_3 подана апеляційна скарга, в якій просить скасувати постанову Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 травня 2017 року та закрити провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що оскаржувана постанова суду першої інстанції є такою, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що потягло за собою однобічне та неповне зясування судом усіх фактичних обставин справи, їх не дослідження та не надання їм належної оцінки. Суд формально підійшов до встановлення обставин справи, наслідком чого стало прийняття необґрунтованого рішення щодо вини ОСОБА_2 Вказує, що матеріали справи не містять належних та переконливих доказів того, що ОСОБА_2 прямо чи опосередковано або іншим шляхом впливав на прийняття рішень комісією з питань преміювання, вчинення дій на користь своїх особистих інтересів або особистих інтересів близьких йому осіб. Жодних доказів на підтвердження того, що факт праці сина в закладі, директором якого був ОСОБА_2, будь-яким чином впливав на прийняття ним рішень або на вчинення чи не вчинення ним дій під час виконання своїх повноважень суду не надано. Зазначає, що в постанові суду першої інстанції не приведені пояснення ОСОБА_2, свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 оцінки вказаним поясненням на висновкам акту Державної аудиторської служби щодо перевірки сплати державних коштів при преміюванні за період з 01.03.2013 року по 07.12.2016 року, які свідчили про відсутність порушень фінансової дисципліни у закладі, не надано. Висновки суду про те, що головою комісії, що визначала премії, був саме директор ОСОБА_2, який і здійснював керування на засіданнях комісії та приймав остаточне рішення, ніякими доказами не підтверджені.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його захисник адвокат ОСОБА_3 кожен окремо підтримали в повному обсязі доводи, викладені в обґрунтування апеляційної скарги, та просили її задовольнити.

Прокурор Мануйленко І.М. у судовому засіданні апеляційного суду виступив проти задоволення апеляційної скарги та вказав, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.

Суд апеляційної інстанції, вислухавши учасників судового розгляду, пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 про невідповідність висновків в оскаржуваній постанові судді фактичним обставинам справи в частині визнання його винним в скоєнні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-7 КУпАП, є обґрунтованими і такими, що знайшли своє підтвердження при перегляді постанови судді..

Так, відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобовязаний повно, всебічно та обєктивно зясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Диспозиція статті ч.2 ст.172-7 КУпАП передбачає відповідальність за вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Відповідно до примітки до статті 172-7 КУпАП та відповідно положень ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року № 1700-VII визначено, що реальний конфлікт інтересів це суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на обєктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Субєктивна сторона правопорушення, повязаного з корупцією, передбаченого ч.2 ст.172-7 КУпАП, характеризується тим, що воно учиняється умисно. З субєктивної сторони правопорушення, особа, яка його вчиняє повинна усвідомлювати, що вона приймає рішення в умовах реального конфлікту інтересів та діяти з корисливого чи іншого особистого інтересу чи інтересу третьої особи, яким субєкт правопорушення має керуватись при його вчиненні.

З положень закону випливає, що не будь-яка суперечність між особистими інтересами особи та її службовими повноваженнями створює конфлікт інтересів, оскільки особистий інтерес особи та її службові повноваження можуть не суперечити один одному. Отже, конфлікт інтересів має місце тоді, коли зазначена суперечність фактично вплинула на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, на вчинення чи не вчинення дій під час виконання наданих особі службових повноважень.

Аналіз чинного антикорупційного законодавства України дає підстави для висновку про те, що для терміну реального конфлікту інтересів характерна наявність трьох об'єктивних компонентів, таких як: приватний інтерес; службове повноваження; протиріччя між ними, що впливає на об'єктивність або неупередженість рішення, діяння службової особи.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, в ньому не зазначено та не конкретизовано, в чому саме полягає реальний конфлікт інтересів, як саме він вплинув на об'єктивність або неупередженість прийняття ОСОБА_2 рішень, а також на вчинення чи не вчинення ним дій під час виконання своїх повноважень. Не надано таких доказів і прокурором в судовому засіданні.

Так, зі змісту наказів на преміювання за відповідні місяці 2015-2016 років суд вбачає, що грошові премії нараховувались і виплачувались багатьом працівникам вказаного Центру, а не лише ОСОБА_4, при цьому розмір преміювання не перевищував відповідне для інших співробітників.

З наданих матеріалів справи та пояснень свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вбачається, що на підприємстві було створено комісію з приміювання, головою та членом якої є зазначені свідки. Зазначеною комісією приймались відповідні рішення про приміювання працівників підприємства (а.с.149-161) з значенням кожному суми премії, розмір якої визначався зокрема й на виконання п.3постанови Кабінету Міністрів України №1013 від 9 грудня 2015 року щодо приведення у відповідність розміру заробітної плати працівників.

За таких обставин в діях ОСОБА_2 не вбачається підстав з який можна було б прийти до висновку, що він приймав рішення в умовах реального конфлікту інтересів, що йому інкриміновано, а сам факт спільної роботи ОСОБА_2 та його сина ОСОБА_4 в одній установі, без надання інших доказів на підтвердження вини ОСОБА_2, сам по собі не може переконливо свідчити про наявність в останнього реального конфлікту інтересів, а також прийняття відповідних рішень в таких умовах.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_8 України. Ст. 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини ЄСПЛ у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 р., доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Як визначено ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.

Як встановлено під час апеляційного розгляду справи, наявні в матеріалах справи докази, які б могли свідчати про наявність реального конфлікту інтересів, який би фактично вплинув чи в змозі вплинути на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, на вчинення чи не вчинення дій під час виконання наданих особі службових повноважень при здійсненні ОСОБА_2 своїх посадових повноважень відсутні та не можуть слугувати підставою для встановлення його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-7 КУпАП, а будь-які інші докази в підтвердження зазначених фактів не надано.

За таких обставин, висновок суду про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-7 КУпАП, є необґрунтованим, оскільки матеріали справи не містять фактичних даних, які б підтверджували наявність реального конфлікту інтересів, що передбачено ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» та прийняття ОСОБА_2 рішень в таких умовах.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування постанови судді районного суду із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП.

Приймаючи таке рішення суд апеляційної інстанції керується також вимогами ст. 62 Конституції України, яка закріплює презумпцію невинуватості та передбачає, що усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитись саме на користь цієї особи.

На підставі викладеного та керуючись п. 1 ст. 247, ст. 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову судді судді Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 травня 2017 року, відносно ОСОБА_2 скасувати, а провадження у справі закрити у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-7 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя

Апеляційного суду

Дніпропетровської області ОСОБА_8