Справа № 359/5125/17
Провадження № 3/359/2390/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2017 року м. Бориспіль

Суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області Вознюк С.М., розглянувши адміністративний матеріал, що надійшли від Управління патрульної поліції у місті Борисполі ДПП НП України, про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та ч. 1 ст. 122-2 КУпАП,

по відношенню до ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, -

в с т а н о в и в:

В провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області знаходяться адміністративні матеріали відносно ОСОБА_1 за № 3/359/2390/2017 359/5125/17 за ч. 1 ст.130 КУпАП та № 3/359/2391/2017 359/5126/17 за ст.122-2 КУпАП.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 14.06.2017 року серії БР № 164801, 14.06.2017 року о 04 год. 23 хв. на 91 км. автодороги Київ-Харків, водій ОСОБА_1, керував транспортним засобом марки «VOLKSWAGEN», д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного спяніння (нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння шкіри обличчя, тремтіння рук). Від проходження медичного огляду на стан спяніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив п.2.5. ПДР України, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 14.06.2017 року серії БР № 164141, 14.06.2017 року о 04 год. 20 хв. на 91 км. автодороги Київ-Харків, водій ОСОБА_1, транспортним засобом марки «VOLKSWAGEN», д.н.з. НОМЕР_1, на вимогу працівників поліції про зупинку транспортного засобу, завчасно подану за допомогою світлових проблискових маяків червоно-синього кольору та звуковим сигналом, не зупинився. Своїми діями порушив п. 8.9 (а,б,в) ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 122-2 КУпАП.

Частиною 2 ст.36 КУпАП встановлено, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Правила, встановлені ст. 36 КУпАП, допускають розгляд одним і тим же органом справ про адміністративні правопорушення відносно особи, яка вчинила кілька адміністративних правопорушень.

Вказані матеріали складені у відношенні однієї особи та знаходяться у провадженні одного органу, уповноваженого на їх розгляд. У зв'язку з чим, на підставі вимог ст. 36 КУпАП дані матеріали підлягають об'єднанню в одне провадження.

Відповідно до статті 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Так, адміністративні стягнення має на меті покарання порушника, запобігання скоєнню нових правопорушень. Про те покарання не є самоціллю, воно виступає необхідним засобом виховання правопорушника і запобігання правопорушенням.

У відповідності з положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно ст. 9 Конституції України, а також ст. 17 Закону України "Про міжнародні договори" від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є часткою національного законодавства України. Також передбачається, що якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. Тобто в такому випадку міжнародно-правові норми мають пріоритетне значення.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію "Про захист прав людини і основоположних свобод", а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід'ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов'язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа "Надточій проти України" від 15 травня 2008 року). ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні "Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії" від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення "кримінального обвинувачення". Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки "право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності" (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Маліге проти Франції" від 23 вересня 1998 року).

Європейський суд з прав людини у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 року зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. При цьому ЄСПЛ вважає, що будь-яке втручання у право власності обовязково повинне відповідати принципу пропорційності. "Справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний надмірний тягар" (рішення у справі від 02.11.2004 р. "Трегубенко проти України").

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Системний аналіз та юридичний зміст положень ч. 2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа. Відмінність у складі правопорушення (як в цілому, так і в конкретних його елементах) дає підстави для притягнення особи до різних видів юридичної відповідальності. Також, юридична відповідальність встановлюється за скоєння конкретного правопорушення конкретною особою, тобто вона має індивідуальний характер і характеризується, зокрема наявністю системи покарань та стягнень, можливістю призначення більш м'якого покарання та звільнення від нього тощо. Цей принцип забезпечується можливістю застосування виду юридичної відповідальності в залежності від ступеня суспільної небезпечності скоєного правопорушення. При цьому, принцип індивідуалізації відповідальності знаходить також свій вираз в тому, що при призначенні покарання (стягнення) мають враховуватися всі особливості та обставини справи, характер правопорушення, ступінь здійснення винною особою протиправного наміру, ступінь вини, властиві їй індивідуальні риси, спосіб життя, мотиви скоєння правопорушення і інше.

У КУпАП відсутня стаття, яка б передбачала можливість призначення більш м'якого стягнення, ніж передбачено законом. Проте діючий Кримінальний кодекс України має відповідну статтю про призначення більш м'якого покарання, ніж передбачено законом. При розгляді даних матеріалів про притягнення до адміністративної відповідальності слід застосувати аналогію права.

Беручи до уваги наведене, з урахуванням особи винного суддя, вмотивувавши своє рішення, може призначити основне стягнення, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 статті 130 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину не визнав, пояснив, що 14.06.2017 року він попросив ОСОБА_2 відвезти його до друзів, бо він був у стані алкогольного спяніння, тому транспортним засобом керував ОСОБА_2, однак він не зупинявся на вимогу поліцейських оскільки, у останнього не було водійських прав.

Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (інспектора поліції) у судовому засіданні пояснили, що 14.06.2017 року вони патрулювали на автодорозі Київ-Харків, по шляху їх руху зустрівся транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN» у якого не горіли габарити, після чого вони прийняли рішення про зупинку даного транспортного засобу, однак останній не зупинився. На звук сигналу та гучномовець водій транспортного засобу марки «VOLKSWAGEN» не реагував. Після чого кілометрів 10 в ночі вони змушені були переслідувати дану машину до місця її зупинки в с. Григорівка. У звязку з опором водія, вони вимушені були його доставити до Баришівського ВП для складення протоколів. Водія ОСОБА_1 бачили в нічний час біля будинку коли він відходив від переслідуваної ними машини з боку водійського сидіння. Тому вони і вважають, що водієм весь цей час був саме ОСОБА_1, у звязку з чим саме на нього складено протоколи та передано їх до суду.

Свідок ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що 14.06.2017 року ОСОБА_1 попросив його відвезти у гості, оскільки він був в стані алкогольного спяніння. Сиділи у гостях до 03 год. 00 хв. ночі, ОСОБА_1 випивав, а свідок ОСОБА_2 пив каву. На зворотньому шляху, заїхали на автозаправку «КЛО», до них підїхала поліцейська машина, яка в подальшому їх почала переслідувати. За кермом перебував постійно він, тому заперечує факт перебування ОСОБА_1 за кермом указаного транспортного засобу.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що 14.06.2017 року він їхав до м. Києва. У м. Березань патрульна поліція попросила засвідчити порушення. Він погодився. Разом з поліцейськими зайшли до райвідділу. Там знаходився ОСОБА_1, якому запропонували пройти тест на алкогольне спяніння він відмовився. У райвідділі був ще один понятий. ОСОБА_1 нецензурно виражався, та казав, що він не сидів за рулем автомобіля.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що 14.06.2017 року до нього приїхав ОСОБА_1 з ОСОБА_2, який був за кермом. Випивав лише він з ОСОБА_1, ОСОБА_2 не пив. Розїхались о 3 годині ночі. За руль автомобіля сів ОСОБА_2

Заслухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, ознайомившись з матеріалами про адміністративне правопорушення, встановлено, що вина ОСОБА_1 не знайшла свого підтвердження, а склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КупАП та ч. 1 ст. 130 КУпАП, судом не встановлений.

Відповідно до статті 24 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність.

За змістом ст. ст. 245, 252, 280, 283 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення забезпечується всебічне, повне та об'єктивне з'ясування всіх обставин справи. Підлягають з'ясуванню питання про те, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні. Рішення по справі приймається на підставі доказів досліджених у суді і оцінених суддею за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зміст постанови судді про притягнення особи до адміністративної відповідальності має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283-284 КУпАП. В постанові потрібно зазначити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та мотиви відхилення інших доказів, на які посилається правопорушник.

Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення, який є одним з основних джерел доказів і документом, що офіційно засвідчує факт неправомірних дій, має бути складений уповноваженою на те особою та має містити поряд з даними про особу правопорушника і інші відомості необхідні для вирішення справи.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 та ОСОБА_6 підтвердили той факт, що ОСОБА_1 14.06.2017 року о 04 год. 20 хв. на 91 км. автодороги Київ-Харків не керував автомобілем марки "Volkswagen" з ознаки алкогольного спяніння, а за кермом був ОСОБА_2

Відповідно до вимог ч.1 ст.265-2 КУпАП у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130 цього Кодексу, працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху (якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху), в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора. Про тимчасове затримання робиться відповідний запис у протоколі про адміністративне правопорушення.

Між тим, матеріали справи не містять будь - яких даних, які б указували на вчинення поліцейським указаних дій.

З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 інкримінована відмова від огляду на стан сп'яніння при наявності у нього явних ознак алкогольного сп'яніння.

За змістом вимог ст.266 КУпАП та п.7 Розділу 1 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоровя України 09.11.2015 № 1452/735, у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан спяніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоровя, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі заклад охорони здоровя).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових принципах, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Така позиція КСУ відповідає і правовій позиції ЄСПЛ, який у своєму рішенні «Маліге проти Франції» від 23.09.1998 року визнав кримінально - правовий зміст адміністративного правопорушення, за яке передбачена санкція у виді позбавлення права керування транспортним засобом, що вимагає додержання процедурних гарантій, визначених Конвенцією і викладених у Рекомендації No R (91), зокрема: забезпечення права особи на захист, в тому числі: знати про можливість застосування адміністративної санкції та про факти, які ставляться їй у провину; мати достатньо часу для підготовки свого захисту; отримати інформацію про характер доказів, зібраних проти неї; обовязок адміністративного органу нести тягар доказування є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обовязку доводити свою непричетність до вчинення порушення.

Згідно з ст. 129 Конституції України, розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, а тому суд не може виконувати одночасно функцію дізнання, обвинувачення і правосуддя.

За змістом ст.ст. 279, 280 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення має суддею розглядатись у межах тих обставин, які зазначенні у протоколі про таке порушення.

Оскільки відсутні докази керування ОСОБА_1 транспортним засобом, а поліцейським не дотриманий встановлений нормативними актами порядок огляду водія на стан сп'яніння, суд вважає, що висновки про відмову від проходження такого огляду не підтверджені матеріалами справи.

Наведене вище у своїй сукупності викликає сумнів у доведеності факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, що трактується на його користь.

У зв'язку із викладеним суд приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП та ч.1 ст.130 КУпАП.

За таких обставин протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не може бути визнаний джерелом доказів.

Відповідно до ст. 247 КУпАП визначені обставини, що виключають провадження у справі про адміністративне правопорушення, серед яких пунктом 1 визначено відсутність подій і складу адміністративного правопорушення.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, у суду відсутні підстави для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, зважаючи на те, що достатніх доказів вчинення ним адміністративного правопорушення, визначеного ч.1 ст.130 під час розгляду адміністративних матеріалів в суді не здобуто, а ті що надані в якості підтвердження вчинення правопорушення, - суд оцінює критично з наведених вище обставин.

Враховуючи викладене та зазначені норми Закону, вважаю, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ст.. 122-2 КУпАП та ч.1 ст.130 КУпАП

На підставі викладеного, керуючись п.5 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір", ст.ст. 23, 33, 34, 36, 122-2, ч.1 ст.130 КУпАП та п.1 ст. 247 КУпАП України, суддя -

п о с т а н о в и в:

Об'єднати справи про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 за № 3/359/2390/2017 359/5125/17 за ч.1 ст.130 КУпАП та № 3/359/2391/2017 359/5126/17 за ст.122-2 КУпАП. Присвоїти адміністративній справі єдиний унікальний номер провадження № 3/359/2390/2017, справа № 359/5125/17.

Провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, щодо притягнення його до відповідальності за ст. 122-2 КУпАП та ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови і може бути пред'явлена до виконання протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Постанова суду набрала законної сили ___________________.

Суддя С.М. Вознюк