Провадження № 3/761/8040/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2017 року

суддя Шевченківського районного суду м. Києва Бугіль В.В., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України, працюючу на посаді начальника відділу координації та протоколу Департаменту міжнародного співробітництва Міністерства інфраструктури України, проживає за адресою: АДРЕСА_1,

за ч.1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

Згідно протоколу, ОСОБА_1, обіймаючи посаду начальника відділу координації та протоколу Департаменту міжнародного співробітництва Міністерства інфраструктури України, що знаходиться за адресою: м. Київ, пр-т. Перемоги, 14, будучи державним службовцем 6 шостого) рангу, відноситься до посади категорії «Б», відповідно до підпункту в» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», примітки до статті 172-6 КУпАП, являючись суб'єктом відповідальності, на яку поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», в порушення вимог частини 1 статті 45, абзацу 3 пункту 2 Розділу XIII Прикінцеві положення даного Закону, пункту 1 Рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.06.2016 № 2 "Про початок роботи системи подання та оприлюднення декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 15.07.2016 №958/29088 із змінами, внесеними згідно з Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції №1 під 18.08.2016, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.08.2016 № 1153/29283, несвоєчасно без поважних причин подала щорічну декларацію за 2016 рік особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а саме 26.04.2017, чим вчинила адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вину у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП, не визнала, при цьому пояснила, що вона намагалася ввійти в систему 23-24 березня 2016 року, але вона не працювала, тому це виявилося неможливим. Також зазначила, що відділ, начальником якого вона є, являється самостійним структурним підрозділом Департаменту Міністерства, проте не є структурним підрозділом Міністерства, вона, як начальник відділу, підпорядковується директору Департаменту, їй присвоєний 6 ранг державного службовця, який відноситься як до категорії «Б», так і до категорії «В» посад державної служби, а відтак вона не є суб'єктом згаданого правопорушення.

Під час судового розгляду справи прокурор Кіч О.М. вважає, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями ст. 256 КУпАП передбачено, що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім'я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи, протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягується до відповідальності.

Також ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні, та інші обставини, що мають значення.

На переконання суду, дії особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, у кожному випадку потрібно оцінювати у контексті положень ст. 9 КУпАП, де закріплено поняття адміністративного правопорушення, яке визначається як протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, вчинена суб'єктом правопорушення, і за яку передбачено адміністративну відповідальність. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає адміністративну відповідальність.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено в судовому засіданні, матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не підтверджують тих обставин, що вона відповідає критеріям спеціального суб'єкта адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Так, відповідно до абз. 14 ч. 1 ст. 1 Закону, суб'єктами декларування є особи, зазначені у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, а також інші особи, які зобов'язані подавати декларацію відповідно до цього Закону.

Згідно з частиною 2 пункту 1 ст. 3 Закону, суб'єктами, на яких поширюються дія цього Закону, є зокрема державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування.

Абзацами 2, 3 пункту 2 розділу XIII «Прикінцеві положення» Закону передбачено, що про початок роботи системи подання та оприлюднення відповідно до Закону декларацій приймається рішення Національного агентства.

У 2016 році службові особи, які на день початку роботи зазначеної системи займають згідно зі ст. 50 Закону відповідальне та особливо відповідальне становище, зобов'язані подати щорічні декларації за минулий рік у порядку, встановленому цим Законом, протягом 60 календарних днів після початку роботи системи.

Приміткою до ст. 50 Закону визначено, що до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, належать, зокрема, особи, посади яких належать до посад державної служби категорії «Б».

Положеннями ст. 6 Закону України «Про державну службу» визначено, що посади державної служби в державних органах поділяються на категорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень і необхідних для їх виконання кваліфікації та професійної компетентності державних службовців, при цьому до посад державної служби категорії «Б» належать посади керівників структурних підрозділів Секретаріату Кабінету Міністрів України та їх заступників; керівників структурних підрозділів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та інших державних органів, їх заступників, керівників територіальних органів цих державних органів та їх структурних підрозділів, їх заступників; заступників голів місцевих державних адміністрацій; керівників апаратів апеляційних та місцевих судів, керівників структурних підрозділів апаратів судів, їх заступників; заступників керівників державної служби в інших державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України.

Приміткою до ст. 50 Закону визначено перелік осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, серед яких розуміються особи, в тому числі посади яких належать до посад державної служби категорії "А" або "Б".

Встановлюються такі категорії посад державної служби: 1) категорія "А" , 2) категорія "Б", серед яких посади керівників структурних підрозділів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та інших державних органів, 3) категорія "В" - інші посади державної служби, не віднесені до категорій "А" і "Б".

Як встановлено в судовому засіданні, Наказом № 71-К від 01.03.2016 ОСОБА_1 призначена на посаду начальника відділу координації та протоколу Департаменту міжнародного співробітництва Міністерства інфраструктури України, а Наказом № 208-к від 23.05.2016 останній в структурі Департаменту міжнародного співробітництва присвоєно 6 ранг державного службовця.

Відповідно до Положення про Департамент міжнародного співробітництва Міністерства інфраструктури України, департамент є самостійним структурним підрозділом апарату Міністерства інфраструктури України.

До складу Департаменту входить відділ координації та протоколу Департаменту міжнародного співробітництва Міністерства інфраструктури України.

Тобто відділ не наділений статусом самостійного структурного підрозділу.

Одночасно відомості про те, що посада ОСОБА_1 віднесена беззаперечно до посад службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, категорії «Б» - в матеріалах справи відсутні. Прокурором не доведено, що відповідно до порядку призначення, характеру та обсягу повноважень і необхідних для їх виконання кваліфікації та професійної компетентності посада ОСОБА_1 віднесена до відповідної категорії державних службовців.

Згідно даних наказу № 208-к від 23.05.2016, який стосується також ОСОБА_1, присвоєно ранги особам - керівникам, заступникам керівників, спеціалістам структурних підрозділів Міністерства, серед таких структурних підрозділів в даному Наказі зазначені лише Департаменти та управління, що узгоджується також з Положенням про департамент міжнародного співробітництва Міністерства інфраструктури України .

При цьому суду не надано відомості про те, що відповідно до організаційної структури Міністерства інфраструктури України відділ, який очолювала ОСОБА_1, є структурним підрозділом Міністерства, такі твердження в протоколі є припущеннями, є оціночними і не визначені в справі чіткими критеріями, не підтверджуються відповідними документами. Такі обставини не доведені також в суді і прокурором, який не спростував доводи ОСОБА_1

В цьому контексті суд зважає на правові позиції рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», якими визначено концепцію якості закону з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Лише з обставин, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення, може виходити суд при вирішенні справи про адміністративне правопорушення.

Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема, згідно ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, оскільки в суді не доведено обставини, що ОСОБА_1 є спеціальним суб'єктом адміністративного правопорушення у розумінні диспозиції ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, в даному конкретному випадку такі обставини виключають провадження у адміністративній справі, яка підлягає закриттю у зв'язку з відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись 247, 280, 287, 288 КУпАП, суддя,

П О С Т А Н О В И В :

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 172 -6 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 у зв'язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 7 КУпАП, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя В.В. Бугіль