Номер провадження: 33/785/830/17
Номер справи місцевого суду: 521/4618/17
Головуючий у першій інстанції Гранін В. Л.
Доповідач Копіца О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі головуючого Копіци О.В., особи, притягнутої до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2, його захисника - адвоката Баринова Г.М. та представника Одеської митниці ДФС - Безлущенка О.С., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 25.04.2017 року стосовно

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця Вірменії, громадянина України, працюючого приватним підприємцем, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1,

- про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил, передбаченого ст. 471 МК України,

встановив:

Зазначеною постановою суду першої інстанції, ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України і підданий адміністративному стягненню в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) грн., з конфіскацією грошових коштів вилучених згідно протоколу про порушення митних правил.

Відповідно до постанови суду першої інстанції, 06.03.2017 року о 10 год. 40 хв. у оглядовому залі «Відліт» Міжнародного аеропорту «Одеса» в зоні діяльності митного поста «Міжнародний аеропорт «Одеса» Одеської митниці ДФС, ОСОБА_2, який відбував з України до Туреччини літаком «Е-190» авіакомпанії «МАУ», рейсом №717, сполученням «Одеса-Стамбул», проходив митний контроль.

Формою проходження митного контролюОСОБА_2 обрав зону (коридор) спрощеного митного контролю («зелений коридор»), що належним чином інформаційно обладнана. Таким своїми діями він заявив про відсутність у нього товарів, які під час переміщення через митний кордон України громадянами підлягають обов'язковому письмовому декларуванню, а також на переміщення яких через митний кордон України встановлено заборони або обмеження.

Після перетину білої лінії, що позначає закінчення «зеленого» коридору, на вимогу інспектора митниці пред'явити наявні у нього валютні цінності, ОСОБА_2 надав наявну при ньому готівкову іноземну валюту у розмірі 12700 доларів США.

Будь-які дозвільні документи чи довідки банків на вивезення валюти понад 10000 євро у нього були відсутні.

Таким чином,ОСОБА_2 порушив встановлений порядок проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, адже у нього під час проведення митного контролю, крім допустимої суми грошей (10600 доларів США), було виявлено іноземну валюту в сумі 2100 доларів США, що перевищує встановлені законодавством України обмеження для переміщення через митний кордон України по «зеленому» коридору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначив, що постанова судді є незаконною та необґрунтованою, оскільки винесена з порушеннями чинного законодавства, з таких підстав:

- ст. 33 КУпАП передбачено, що при накладенні стягнення враховуються характер правопорушення, особа правопорушника, ступінь його вини, майновий стан та інші обставини, що пом'якшують вид адміністративного стягнення, а суд формально підійшов до застосування стягнення у вигляді конфіскації товарів;

- суд не врахував, що він не переховував наявну у нього валюту, адже вважав, що дозволений для вивозу розмір валюти, з урахуванням обмінного курсу 1.3, становить 13000 доларів США, а він вивозив 12700 доларів США;

- він вважає, що вчинив правопорушення з необережності, оскільки не приховував іноземну валюту, надав інформацію про неї, отже у нього не було умислу на вчинення правопорушення;

- суд не врахував положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка передбачає, що ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а у даному випадку, конфіскація є втручанням у його право на повагу до власності.

Пославшись також на рішення Європейського суду з прав людини від 06.11.2008 року у справі «Ісмаїлов проти Росії», ОСОБА_2 просить змінити постанову суд першої інстанції, виключивши з неї вказівку про конфіскацію валютних цінностей.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанціїОСОБА_2 та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити.

Представник Одеської митниці ДФС заперечував проти апеляційної скарги і просив відмовити у її задоволенні.

Заслухавши пояснення особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності та її захисника, представника митниці, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Вина ОСОБА_2 у вчиненні митного правопорушення при зазначених у постанові обставинах, доведена змістом протоколу про адміністративне правопорушення, описом вилученої валюти, поясненнями правопорушника та іншими матеріалами справи і по суті ніким не заперечується.

За таких обставин, дії ОСОБА_2 правильно кваліфіковані за ст. 471 МК України, як порушення порядку проходження спрощеного митного контролю («зелений коридор»), переміщення товару (валюта) в обсягах, що перевищують неоподатковану норму переміщення через митний кордон України, тому суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, але дійшов неправильного висновку про можливість не застосування конфіскації валютних цінностей.

Доводи ОСОБА_2 про те, що він не переховував наявну у нього валюту, ввезення валюти на територію України не є незаконним діянням, а її конфіскація, у даному випадку, є надмірним тягарем для нього, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідальність за переховування товарів (валюти) передбачена іншою нормою Митного кодексу України, а конфіскація товарів (валюти) у санкції ст. 471 МК України є безальтернативною.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 вчинив правопорушення внаслідок необережності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, у даному випадку, вони не є правовими.

Так, ч. 4 ст. 197 МК України передбачено, що обмеження щодо ввезення на митну територію України та вивезення за межі митної території України валютних цінностей, а також порядок переміщення їх через митний кордон України, у тому числі особливості декларування валютних цінностей (зокрема, визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню), можуть встановлюватись Національним банком України.

На виконання цього положення закону, Інструкцією НБУ «Про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України», яка затверджена постановою НБУ від 27.05.2008 року № 148 зі змінами та доповненнями, внесеними постановою НБУ від 25.07.2012 року №312, визначено максимальну суму (еквівалент 10000 Євро), яка може переміщуватись фізичними особами через митний кордон України без декларування, а ОСОБА_2 переміщував, з порушенням митних правил, суму, яка перевищує 10000 Євро і його дії носять умисний характер.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_2 послався на статті 8 та 9 Конституції України, які передбачають, що: в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ст. 8 Конституції); Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України (ст. 9 Конституції).

Разом з тим, зазначені норми Конституції України відносяться до загальних засад і напряму не регулюють правовідносини у справі ОСОБА_2.

До того ж, ці правовідносини безпосередньо врегульовані національним законодавством, а саме, ст. 471 Митного кодексу України.

Окрім того, відповідно до змісту частин першої та другої ст. 465 Митного кодексу України, конфіскація як адміністративне стягнення за порушення митних правил полягає у примусовому вилученні товарів, транспортних засобів, зазначених у п. 3 ст. 461 цього Кодексу, і безоплатній передачі їх у власність держави.

Конфіскація може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, що визначаються цим Кодексом та іншими законами України.

Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Під час судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 завідомо був відомий порядок проходження митного контролю, але він умисно його порушив, свідомо не виконавши вимоги ст. 197, 471 МК України та Інструкції НБУ «Про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України».

Окрім того, безпідставним є посилання у апеляційній скарзі на ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 20.03.1952 року.

Так, зазначеною нормою Протоколу передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте зазначені положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, регулювати на законодавчому різні випадки, за наявності яких, особа може бути позбавлена своєї власності, є правом держави.

За таких підстав, наведені в апеляційній скарзі норми Конституції України та Конвенції про захист прав людини та основних свобод, не суперечать законодавству України у даних правовідносинах, тому довід про достатність стягнення у виді штрафу не може бути прийнятий до уваги, оскільки конфіскація товарів (валюти) встановлена законом України, до того ж, за санкцією ст. 471 МК України є безальтернативною.

У відповідності до ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити апеляційну скаргу чи протест прокурора без задоволення, а постанову без змін; 2) скасувати постанову та закрити провадження у справі; 3) скасувати постанову та прийняти нову постанову; 4) змінити постанову.

За таких обставин, виходячи зі ступеню тяжкості правопорушення та розміру грошових коштів, які переміщувались через митний кордон України з порушенням митних правил, вважаю, що постанова судді суду першої інстанції є законною та справедливою.

На підставі викладеного, керуючись ст. 280, 294 КУпАП, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 25.04.2017 року відносно ОСОБА_2 про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил, передбаченого ст. 471 МК України у вигляді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) грн., з конфіскацією грошових коштів вилучених згідно протоколу про порушення митних правил, - залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Одеської області: Копіца О.В.