Провадження № 3/638/4305/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2017 року м. Харків

Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Хайкін В.М. розглянувши адміністративний матеріал, що надійшов із Регіонального представництва Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини відносно: ОСОБА_1, головного лікаря ОСОБА_2 закладу охорони здоровя «Харківський обласний центр служби крові», який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1

про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 7 статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

01.11.2017 року у провадження Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною 7 статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 26.10.2017 року, 19.09.2017 року Регіональним представництвом Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини засобами поштового звязку отримано лист від ОСОБА_3, який містив у собі скаргу від 29.08.2017 року на дії головного лікаря ОСОБА_2 закладу охорони здоровя «Харківський обласний центр служби крові» ОСОБА_1 стосовно порушення його прав на звернення.

За результатами перевірки звернення потерпілого було встановлено, що останній звернувся із письмовим зверненням від 11.07.2017 року до Харківського обласного центру служби крові зі скаргою, у якій просив провести службове розслідування та повідомити, чому йому постійно відмовляють у здачі крові методом плазмоферезу, мотивуючи відсутністю спеціальних пристроїв, але при цьому відповідальні особи не вживають жодних заходів, щоб забезпечити заклад охорони здоровя потрібними матеріалами.

У відповідь Харківського обласного центру служби крові (лист від 11.08.2017 року №652) за підписом головного лікаря комунального закладу ОСОБА_1 констатовано відсутність витратних матеріалів для автоматичного плазмоферезу, що й стверджував ОСОБА_3 у своєму зверненні, проте залишено поза увагою питання службового розслідування, яке просив провести заявник, і не пояснено, яких комунальний заклад охорони здоровя вжив заходів для відновлення постачання цих матеріалів.

Таким чином, оскільки під час розгляду скарги ОСОБА_3 від 11.07.2017 року до Харківського обласного центру служби крові не було враховано всіх питань, порушених заявником, перевірено її не в повному обсязі, дії ОСОБА_1 містять ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 7 статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме незабезпечення всебічної перевірки скарги ОСОБА_3 від 11.07.2017 року.

Представник особи, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні просив провадження закрити у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 7 статті 212-3 КУпАП.

Суддя, повно та всебічно дослідивши адміністративний матеріал, вислухавши пояснення представника особи, відносно якої складено проткоол про адміністратвине правопорушення, дійшов висновку про те, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 7 статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а провадження по справі підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Так, згідно статті 9Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до вимог статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, завданням адміністративного судочинства є своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її у відповідності із законом.

Згідно вимог статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган, посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язана з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини що пом'якшують або обтяжують відповідальність, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статей 251, 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган, посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності. Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та ін.

Диспозицією частини 7 статті 212-3 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням є незаконна відмова у прийнятті та розгляді звернення, інше порушення Закону України «Про звернення громадян».

Згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб (стаття 3 Закону).

Частиною 1 статті 19 Закону визначено, зокрема, обов'язок органу державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, керівників та інших посадових осіб в межах своїх повноважень об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги та письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Як встановлено суддею із протоколу про адміністративне правопорушення та доданих до нього матеріалів, ОСОБА_3 11.07.2017 року звернувся до головного лікаря Харківського обласного центру служби крові ОСОБА_1 із письмовим зверненням, в якому просив: «…Провести службове розслідування та повідомити, у звязку з чим йому в телефонній розмові за номером 057-337-69-90 постійно відмовляють в здачі крові шляхом плазмаферезу, мотивуючи це тим, що відсутні спеціальні пристрої. Якщо відсутні вже тривалий час, то напрошується питання, а що зробили посадові особи ввіреного закладу для того, щоб забезпечити потребу в цих пристроях? Звернулися до міського голови чи голови обласної адміністрації?…»

У відповідь (лист від 11.08.2017 року №652) за підписом головного лікаря комунального закладу охорони здоровя «Харківського обласного центру служби крові» ОСОБА_3 повідомлено, що витратні матеріали для автоматичного плазмаферезу типу «Автоферезіс-С», які закуповуються МОЗ України у централізованому порядку за кошти Державного бюджету України, з 01.04.2017 року на теперішній час в КЗОЗ «Харківський обласний центр служби крові» не поступали.

Як вбачається із долучених у судовому засіданні представником ОСОБА_1 ОСОБА_4 доказів, а саме наказу головного лікаря ОСОБА_2 закладу охорони здоровя «Харківського обласного центру служби крові» ОСОБА_1 від 14.09.2017 року №71/1 «Про створення комісії», для розгляду скарги ОСОБА_3 та звернень громадян з приводу відсутності витратних матеріалів для плазмаферезу, створено комісію у складі: голови комісію заступника головного лікаря з трансфузійної допомоги ОСОБА_5, членів комісії заступника головного лікаря з економічних питань ОСОБА_6, завідуючого відділом комплектування донорської крові ОСОБА_7

ОСОБА_2 закладу охорони здоровя «Харківського обласного центру служби крові» від 02.11.2017 року №865/1 ОСОБА_3 додатково повідомлено, що при проведенні службового розслідування встановлено, що запаси витратних матеріалів для автоматичного плазмаферезу «Автоферезіс-С» закінчились 20.03.2017 року, тому процедури автоматичного донорського плазмаферезу не проводяться. На момент скарги 11.07.2017 року витратні матеріали для автоматичного плазмаферезу, які закуповуються МОЗ України у централізованому порядку за кошти Державного бюджету України в КЗОЗ «Харківський обласний центр служби крові» не поступали. При цьому, головним завданням роботи обласного центру служби крові є забезпечення якісними та інфекційно безпечними компонентами крові закладів охорони здоровя області. На даний час заклади охорони здоровя повністю забезпечені якісними компонентами донорської крові, запас плазми становить 4200 літрів. Враховуючи той факт, що для переливання донорської плазми необхідні незначні обсяги від заготовленої, а переробити її на існуючих потужностях не можливо, передбачається тимчасове зниження обсягів заготівлі плазми саме методом плазмоферезу; установам служби крові недоцільно придбання вищевказаних витратних матеріалів для плазмаферезу за кошти обласного бюджету, у звязку з тим, що в Харківському обласному центрі служби крові наявні запаси плазми свіжозамороженої придатної для використання в лікувальних цілях.

Згідно листа ОСОБА_3 від 06.11.2017 року, відповідь надана йому за результатом службового розслідування в повній мірі відповідає на всі поставлені ним запитання. Претензій до керівництва Харківського обласного центру служби крові та особисто головного лікаря не має.

Суддя наголошує, що поняття «службового розслідування», його порядок та підстави проведення викладені зокрема у законодавчому акті - Законі України «Про державну службу», стаття 71 якого визначає, що з метою визначення наявності вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку може проводитися службове розслідування; у разі невиконання або неналежного виконання посадових обовязків державним службовцем, перевищення повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну шкоду фізичній чи юридичній особі, державі або територіальній громаді, службове розслідування проводиться обовязково.

Таким чином, вимога, викладена у скарзі ОСОБА_3 від 11.07.2017 року до головного лікаря ОСОБА_2 закладу охорони здоровя «Харківського обласного центру служби крові» ОСОБА_1 щодо проведення службового розслідування є необґрунтованою, оскільки не містить інформації щодо дисциплінарного проступку, для визначення наявності вини, характеру і тяжкості якого і проводиться службове розслідування;окрім того скарга є такою, що суперечить самій її законодавчій дефініції «звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Тобто у листі від 11.08.2017 року №652 за підписом головного лікаря комунального закладу охорони здоровя «Харківського обласного центру служби крові» ОСОБА_1 ОСОБА_3 повідомлено, що витратні матеріали для автоматичного плазмаферезу типу «Автоферезіс-С», які закуповуються МОЗ України у централізованому порядку за кошти Державного бюджету України, з 01.04.2017 року на теперішній час в КЗОЗ «Харківський обласний центр служби крові» не поступали, а тому суддя приходить до висновку про виконання ОСОБА_1 обов'язку щодо об'єктивної, всебічної і своєчасної перевірки скарги ОСОБА_3 та письмового повідомлення останнього про результати перевірки його скарги, як того вимагає стаття 19 Закону України «Про звернення громадян».

Другий абзац скарги ОСОБА_3 від 11.07.2017 року, адресованої головному лікарю ОСОБА_2 закладу охорони здоровя «Харківського обласного центру служби крові» ОСОБА_1 містить ознаки риторичності, оскільки проаналізувавши його, можна зробити висновок, що скаржник ставив запитання не з метою отримання відповіді (не звернувся із заявою, тобто зверненням із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів або повідомленням про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності КЗОЗ «ХОЦСК», а також висловлення думки щодо поліпшення його діяльності), а з метою афористичного узагальнення своєї думки. Вимог про поновлення прав і захисту законних інтересів ОСОБА_3, а також про порушення діями (бездіяльністю), рішеннями ОСОБА_2 закладу охорони здоровя «Харківського обласного центру служби крові» його прав скарга від 11.07.2017 року не містить.

Оцінюючи надані судді докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також статтею 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обовязкова до застосування судами як джерело права.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

У рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обовязок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Суддя вважає, що матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 містять сумнівні відомості, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

Конституційний Суд України у рішенні від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

Відповідно до частини 3 статті 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Оцінивши усі наявні у справі докази з точки зору їх допустимості, достовірності та достатності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суддя приходить до висновку що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що в діяхОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 7 статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому відповідно до пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у зв'язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення.

У відповідності із статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах та в порядку, встановленому законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст. 247, 283, 284 КУпАП,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі відносно ОСОБА_1,у вчинені ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 7 статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м Харкова. Постанова набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови.

Суддя: В. М. Хайкін