Категорія:ст.ст. 173, 185 КУпАП України Доповідач: Лівандовська-Кочура Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2017 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Волинської області ОСОБА_1, з участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, захисника ОСОБА_3, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

Вказаною постановою суду ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, проживаючого та зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, працюючого приватним підприємцем, визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 173, 185 КУпАП та накладено адміністративне стягнення за ст. 173 КУпАП у виді штрафу в розмірі 119 грн., за ст. 185 КУпАП у виді штрафу в розмірі 255 грн.

На підставі ч. 2 ст. 36 КУпАП накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 320 гривень.

ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 25 липня 2017 року близько 14 год. 40 хв. в м. Луцьку по вул. Галшки Гулевичівни Волинської області, а саме, неподалік будинку № 9, знаходячись в салоні транспортного засобу марки «Фольцваген Транспортер» д.н. НОМЕР_1, яким керував в порушення вимог, передбачених п. 2.3 (в) ПДР України, не будучи пристебнутим ременем безпеки чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП, на неодноразову законну вимогу працівника патрульної поліції УПП у м. Луцьку - ОСОБА_4 предявити документи на автомобіль, зазачені в п.2.4 ПДР України відмовився, у звязку з вчиненням зазаченого порушення, вчинив злісну непокору цим вимогам, категорично відмовившись надати такі документи чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП.

Він же, після вчинення зазначеного вище адміністративного правопорушення, знаходячись у громадському місці, за вказаною адресою, висловлювався нецензурною лайкою в присутності працівників патрульної поліції та інших громадян чим порушив громадський порядок і спокій громадян, а отже вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Просить її скасувати та постановити нову, якою провадження у даній справі закрити, у звязку із відсутністю в його діях складів адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 173, 185 КУпАП.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 280 КУпАП завданням адміністративного судочинства є своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. При розгляді справи про адміністративне правопорушення суддя зобовязаний з'ясувати чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, необхідні для правильного вирішення справи.

Даних вимог закону при винесенні оскаржуваної постанови судом дотримано не було.

Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії АА № 308535 від 25 липня 2017 року ОСОБА_2, знаходячись в салоні транспортного засобу марки «Фольцваген Транспортер» д.н. НОМЕР_1, яким керував в порушення вимог, передбачених п. 2.3 (в) ПДР України, не будучи пристебнутим ременем безпеки чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП, на неодноразову законну вимогу працівника патрульної поліції УПП у м. Луцьку - ОСОБА_4, предявити документи, зазначені в п.2.4 ПДР України, відмовився тим самим вчинив злісну непокору працівникам міліції, і ці його дії були кваліфіковані за ст. 185 КУпАП.

Аналіз вищевикладеного вказує на те, що вимога працівника поліції предявити документи, зазначені в п. 2.4 ПДР України була обумовлена порушенням ОСОБА_2 п. 2.3 (в) ПДР, згідно якого водій зобовязаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними.

Тоді як сам ОСОБА_2 чітко пояснив, що ремінь безпеки відстебнув, так як двигун був вимкнений, а автомобіль в русі не перебував. Вважаючи, що в його діях жодних порушень ПДР не було, надати документи, зазначені в п. 2.4 ПДР інспектору поліції відмовився, просив викликати його безпосереднього керівника.

Як вбачається з відео нагрудної боді-камери поліцейського ОСОБА_4, на момент озвучення вимоги надати документи, автомобіль під керуванням ОСОБА_2 в русі не перебував.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 26 червня 1992 року «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров'я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов'язків.

Диспозиція статті 185 КУпАП передбачає відповідальність за такі дії.

Разом з тим, дане правопорушення обов'язково передбачає наявність законної вимоги співробітника міліції при виконанні ним службових обов'язків, оскільки вимога працівника міліції або розпорядження це - акт, юридично рівнозначний наказу, що виражений у категоричній формі, який має бути законодавчо обґрунтований.

Виходячи з наведеного, на наявність складу даного правопорушення в діях особи впливає не лише вимога, яка була поставлена працівниками поліції, але і у зв'язку з чим вона висувалась.

Так як вимога працівника поліції ОСОБА_4, у зазначеному випадку, була повязана із порушенням ОСОБА_2 ПДР України, що обєктивно не підтверджено здобутими по справі доказами та заперечується останнім, доходжу висновку про незаконність такої вимоги, а відповідно і відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП.

Наявну в матеріалах справи постанову серії № 771744 від 25 липня 2017 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 та ч. 1 ст. 126 КУпАП суд оцінює як таку, що не має преюдиційного значення та винесена заінтересованою особою. Окрім того, як пояснив сам ОСОБА_2 та його захисник, зазначену постанову вважають незаконною, мають намір її оскаржити.

Відповідно ч.ч.1-3 ст. 43 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський зобовязаний заздалегідь попередити особу про застосування фізичної сили, спеціальних засобів і вогнепальної зброї і надати їй достатньо часу для виконання законної вимоги поліцейського, крім випадку, коли зволікання може спричинити посягання на життя і здоровя особи чи та/або поліцейського або інші тяжкі наслідки, або в ситуації, що склалася, таке попередження є невиправданим або неможливим.

Попередження може бути зроблено голосом, а за значної відстані або звернення до великої групи людей - через гучномовні установки, підсилювачі звуку.

Вид та інтенсивність застосування заходів примусу визначаються з урахуванням конкретної ситуації, характеру правопорушення та індивідуальних особливостей особи, яка вчинила правопорушення.

Ст. 44 цього ж Закону визначено, що поліцейський може застосовувати фізичну силу, у тому числі, спеціальні прийоми боротьби (рукопашного бою), для забезпечення особистої безпеки або/та безпеки інших осіб, припинення правопорушення, затримання особи, яка вчинила правопорушення, якщо застосування інших поліцейських заходів не забезпечує виконання поліцейським повноважень, покладених на нього законом.

Огляд відеозапису чітко відображає застосування патрульними поліцейськими по відношенню до ОСОБА_2, із порушенням вищевикладених вимог Закону, фізичної сили та спецзасобів, без будь-якого попередження про вчинення таких. Водночас, поведінка останнього, який був цілком спокійним, не проявляв жодних ознак агресії, і тим самим, не виявляв загрози особистій безпеці працівникам поліції чи іншим громадянам, не давала жодних підстав для застосування відносно нього фізичної сили та спецзасобів, у вчинений поліцейськими спосіб. А тому, нецензурні висловлювання, які лунали від ОСОБА_2 були ні чим іншим, як його реакцією на дії патрульних поліцейських та наслідком фізичного болю, і в жодному разі не були спрямовані на порушення громадського порядку чи образу присутніх на місці події громадян. Окрім того, більша частина таких висловлювань, лунала також від перехожих та осіб, які були присутні на місці події, як протест та реакція на дії патрульних поліцейських, що і було підтверджено свідком ОСОБА_5.

Аналіз викладених обставин, свідчить про відсутність в діях ОСОБА_2 умислу на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, а відповідно і про відсутність в його діях складу даного адміністративного правопорушення.

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню, а провадження по справі закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 серпня 2017 року щодо ОСОБА_2 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.ст. 173, 185 КУПАП скасувати та постановити нову, якою провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю у його діях складів даних адміністративних правопорушень.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя