П О С Т А Н О В А

28.02.2017 р. м. Жмеринка

Суддя Жмеринського міськрайонного суду

Вінницької області ОСОБА_1,

розглянувши матеріали, які надійшли від Представника Уповноваженого з питань дотримання права на інформацію та представництва в Конституційному Суді України ОСОБА_2 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, Леляцького сільського голови Жмеринського району за частиною другою статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

у с т а н о в и в :

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 17 січня 2017 року, складеним заступником керівника Управління керівником відділу контролю у сфері діяльності органів місцевого самоврядування Управління з питань дотримання права на інформацію та представництва в Конституційному Суді України Секретаріату Уповноваженого Верховної ОСОБА_4 України з прав людини ОСОБА_5, Леляцький сільський голова ОСОБА_3 несвоєчасно надав відповідь на запит від 11 липня 2016 року ОСОБА_4 про надання публічної інформації, що було встановлено постановою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 жовтня 2016 року. Датою вчинення адміністративного правопорушення автор протоколу вказав 21 липня 2016 року. Матеріали надійшли до Жмеринського міськрайонного суду 22 лютого 2017 року.

Вивчивши ці матеріали, приходжу до висновку про неможливість розпочати провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за частиною другою статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), з огляду на таке.

Предмет доказування є основною віссю будь-якого судового розгляду. Основним і первинним предметом доказування справ про адміністративні правопорушення є встановлення уповноваженим органом (посадовою особою) наявності сукупності ознак складу адміністративного правопорушення, у тому числі вини особи в учиненому нею діянні, фактів, що мають значення для правильного вирішення справи. Завданням провадження у справі про адміністративне правопорушення, як випливає із статті 245 КУпАП, є своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи.

Однак закон передбачає обставини, які виключають провадження у справі про адміністративне правопорушення, до яких, згідно з пунктом 7 частини першої статті 247 КУпАП, зараховано закінчення строків накладення адміністративних стягнень, передбачених статтею 38 КУпАП. Виникнення цієї умови кардинально змінює цілі та предмет розгляду справи про адміністративне правопорушення і вимагає припинення вчинення будь-яких дій із притягнення особи до адміністративної відповідальності, відмови від оцінки доказів на предмет вини особи.

Відповідно до частини другої статті 38 КУпАП якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частині третій цієї статті.

Для обчислення цього строку необхідно правильно встановити день вчинення правопорушення або день його виявлення (при триваючих правопорушеннях), оскільки відповідно до пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП однією з обставин, що виключає провадження в справі про адміністративне правопорушення, є закінчення на момент розгляду цієї справи строків, передбачених статтею 38 КУпАП.

КУпАП чітко передбачає, що закінчення строків накладення адміністративних стягнень є підставою, що виключає провадження у справі на будь-якій стадії. Отже, після виключення провадження унеможливлюється здійснення будь-яких заходів, спрямованих на притягнення особи до адміністративної відповідальності. Це дає підстави стверджувати про відсутність у суду необхідності зясовувати і встановлювати вину чи невинуватість особи в постанові про закриття.

У статтях 38 та 247 КУпАП немає чіткої вказівки на те, що суд має встановити вину правопорушника, коли строки накладення адміністративного стягнення вже закінчилися.

Виключення провадження у справі про адміністративне правопорушення за спливом строків, передбачених статтею 38 КУпАП, є формою вираження відмови держави від притягнення особи до адміністративної відповідальності, а метою останньої є доведення вини. Отже, поєднання закриття справи із одночасним визнанням вини особи в учиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями. Адже в першому випадку держава стверджує, що припиняє відносно особи вчинення будь-яких дій, спрямованих на притягнення її до адміністративної відповідальності, а в другому випадку визнає, що особа вчинила правопорушення і є в цьому винуватою.

Прийняття таких двох взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи свідчить лише про порушення права людини на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція), з таких підстав.

Адміністративні правопорушення в розумінні Конвенції є кримінальними у випадку, якщо передбачені санкції за його вчинення є достатньо суворими, незалежно від назви кодексу, у якому вона закріплена. Застосування такого покарання, як адміністративний арешт, передбачений КУпАП, однозначно визнається Європейським судом з прав людини кримінальним правопорушенням, у тому числі в разі наявності альтернативи стягнення штрафу.

У справі Грабчук проти України Європейський суд зазначив, що постанови про закриття кримінальної справи щодо заявниці (частково через недоведеність її участі в учиненні злочину, частково - у звязку із закінченням давності) були сформульовані так, що не залишалося сумніву в її вині. Зокрема, у постанові було вказано, що «у діях [заявниці] є склад злочину», а міський суд зазначив: «У діях заявниці вбачаються ознаки злочину, передбаченого статтею 167 Кримінального кодексу України». За таких обставин Суд дійшов висновку, що вжиті слідчим і міським судом формулювання порушили принцип презумпції невинуватості й мало місце порушення пункту 2 статті 6 Конвенції.

Навіть без формального висновку про винуватість достатньо наявності будь-якого висловлювання, з якого вбачається, що суд вважає особу винною.

У звязку з тим, що вина не є предметом доведення під час розгляду справи про її закриття, відповідна постанова не є документом, що підтверджує вину в установленому законом порядку. Згідно з правилами статті 284 КУпАП, законним рішенням, що доводить вину особу, є лише постанова про накладення стягнення або про застосування заходів впливу до неповнолітніх осіб. Наведений перелік є вичерпним.

Стаття 247 КУпАП з назвою «Обставини, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення» у пункті 7 частини першої визначає, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу. Наведене доводить, що стаття 247 КУпАП містить імперативну вимогу виключити (припинити) здійснення будь-яких процесуальних дій, спрямованих на притягнення особи до адміністративної відповідальності, та подальший розгляд справи. Правом визнавати особу винуватою в учиненні адміністративного правопорушення закон судові органи не наділяє.

Установлення вини особи під час закриття справи є неможливим і не допустимим, у звязку з тим, що воно потребує встановлення всього складу адміністративного правопорушення і якісно повного й усебічного судового розгляду. А звідси можливо необхідність вчинення додаткових процесуальних дій, як то: призначення експертизи, виклик потерпілих, свідків, отримання пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, витребування додаткових доказів, повернення справи на доопрацювання тощо.

Однак після спливу строків накладення адміністративних стягнень їх здійснення неможливе й заборонене законом.

Європейський суд з прав людини у справі Аллене де Рібемон проти Франції підкреслює, що принцип презумпції невинуватості порушується, «якщо суд оголосить обвинуваченого винним, коли його вина не була попередньо доведена». У справі Барбера, Мессеге й Хабардо проти Іспанії Суд зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Наведене підтверджує, що висновки про вину особи, прийняті під час закриття справи за закінченням строку накладення адміністративного стягнення, установлюються без додержання принципу всебічності й повноти розгляду справи про адміністративне правопорушення, не відповідають вимогам достатності та переконливості, а отже, з порушенням частини другої статті 6 Конвенції.

Отже, у разі виявлення обставин, що дають підстави для закриття справи на підставі спливу строків, передбачених статтею 38 КУпАП, первинний предмет доказування у справі про адміністративне правопорушення втрачає свою основну мету притягнення до адміністративної відповідальності. Тому оцінювання судом доказів на предмет установлення складу адміністративного правопорушення і вини особи в постанові про закриття справи за спливом цих строків або навіть натяк про наявність вини є недопустимими. Доведення вини чи невинуватості особи в таких випадках здійснюється в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

Згідно з вимогами статті 284 КУпАП, по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи. Постанова про закриття справи виноситься при оголошенні усного зауваження, передачі матеріалів на розгляд громадської організації чи трудового колективу або передачі їх прокурору,

органу досудового розслідування, а також при наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги вимоги закону та практику Європейського Суду з прав людини щодо права особи на справедливий суд, вважаю, що в даному випадку провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, і справа підлягає закриттю.

Керуючись статтями 38, 247, 284 КУпАП, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, -

п о с т а н о в и в :

справу відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, Леляцького сільського голови Жмеринського району за частиною другою статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити у звязку з закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

На постанову може бути подана апеляція до Апеляційного суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд на протязі десяти днів з дня її винесення.

Суддя Костянтин Шепель