Справа № 428/7487/17
Провадження № 33/782/229/17
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
«30» листопада 2017 року м.Сєвєродонецьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду Луганської області Руденко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бориспіль Київської області, громадянина України, з вищою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 , т.в.о. начальника штабу - перший заступник командира військової частини на постанову судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 серпня 2017 року по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.172-16 КУпАП,-
В с т а н о в и в :
Постановою судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 серпня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-16 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2465 грн. Стягнуто судовий збір на користь держави в розмірі 320 грн.

Згідно оскаржуваної постанови суду 14 липня 2017 року ОСОБА_1 , виконуючи обов`язки командира військової частини, перебуваючи в п.п.Нижнє Луганської області, не доповів після 23.00 години про факт загибелі ст.сержанта ОСОБА_2 до органу управління Військової служби правопорядку (Луганського ЗВВСП), в умовах особливого стану.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом були порушені вимоги закону, передбачені ст.268 та ст.ст.277-2, 278 КУпАП, оскільки його не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. Також апелянт в своїй скарзі заперечує проти своєї вини у вчиненні правопорушення та посилається на те, що 14 липня 2017 року він не міг виконувати обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 , про що свідчить витяг з наказу командира в/ч НОМЕР_1 №10 від 10.07.2017 року та №13 від 12.07.2017 року. Крім того зазначає, що про постанову судді йому стало відомо лише 14 вересня 2017 року, оскільки з 01 липня 2017 року був у відрядженні та зарахований до сил АТО. Тому причини пропуску ним строку на апеляційне оскарження вважає поважними. Просить апеляційний суд поновити йому строк на подачу апеляційної скарги та скасувати постанову суду від 03 серпня 2017 року.

Дослідивши матеріалі справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в частині заявленого клопотання про поновлення строків на апеляційне оскарження, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником…протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Як зазначено у ч.1 ст.277-2 КУпАП повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніше як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи.

Перевіркою матеріалів адміністративної справи встановлено, що судом першої інстанції ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи належним чином не повідомлявся, та постанова суду від 03 серпня 2017 року винесена без участі особи, яка притягається до відповідальності. Копія постанови суду направлена останньому поштою лише 04.09.2017 року (а.с.15), яку ОСОБА_1 отримав 14.09.2017 року, про що зазначено в апеляційній скарзі та не спростовується матеріалами справи. Сама апеляційна скарга ОСОБА_1 була подана до місцевого суду 21 вересня 2017 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження. Але, оскільки апелянт не подавав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, постановою судді Апеляційного суду Луганської області від 29.09.2017 року апеляційну скаргу було повернуто ОСОБА_1 .

Повторно ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу разом з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження 01 листопада 2017 року.

За таких обставин апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи клопотання апелянта щодо поважності причин пропуску ним строку на апеляційне скарження та вважає за можливе поновити цей строк.
Оскільки апеляційним судом особа, що притягається до відповідальності, була належним чином повідомлена про час і місце розгляду апеляційної скарги, та від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.6 ст.294 КУпАП, вважає за можливе розглянути справу за відсутності апелянта ОСОБА_1 .
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини ОСОБА_1 у скоєнні військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-16 КУпАП, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно положень ст.252 КУпАП орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Обгрунтовуючи своє рішення про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-16 КУпАП, суд першої інстанції посилався на протокол про військове адміністративне правопорушення №000031 від 15.07.2017 року, складеного у присутності ОСОБА_1 , поясненнями самого ОСОБА_1 , свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та іншими матеріалами справи.
Між тим, з такими висновками суду не може погодитись суд апеляційної інстанції, з огляду на таке.
Стаття 172-16 КУпАП встановлює адміністративну відповідальність за прояв бездіяльності військової влади, частина перша якої передбачає відповідальність за умисне невжиття заходів щодо припинення злочину, що вчиняється підлеглим, або ненаправлення військовою службовою особою до органу досудового розслідування повідомлення про підлеглого, який вчинив кримінальне правопорушення, а також інше умисне невиконання військовою службовою особою покладених на неї службових обов`язків.
При цьому, частина друга вказаної норми закону встановлює відповідальність за діяння, передбачені частиною першою цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду.
Отже, законодавцем встановлено адміністративну відповідальність за вчинення умисних дій, тобто умисна форма вини є складовою правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-16 КУпАП.
За змістом статті 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Однак, як вбачається з письмових пояснень ОСОБА_1 , які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення та в матеріалах справи (а.с.2,3), про факт загибелі 14 липня 2017 року о 23.00 год. бійця ЗСУ ОСОБА_2 ним була подана доповідь безпосередньому керівництву в/ч НОМЕР_2 для подальшого інформування органів ВСП. Неповідомлення про загибель військовослужбовця безпосередньо до органу управління ВСП ОСОБА_1 пояснював тим, що про всі події, які трапляються, він зобов`язаний доповідати оперативного чергового бригади. При цьому зазначив, що повідомити органи управління ВСП він не мав можливості, оскільки військова частина прибула до нового місця виконання завдань нещодавно та ще не отримала електронної пошти ВСП. Тому ним було повідомлено про інцидент безпосередньо своє керівництво, з розрахунку на те, що ті в свою чергу повідомлять ВСП.
При цьому письмові пояснення свідків ОСОБА_3 (а.с.4) та ОСОБА_4 (а.с.5) не свідчать про навмисний характер дій т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 щодо неповідомлення органів ВСП про факт загибелі бійця ЗСУ.
Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з п.3 Інструкції «Про надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, адміністративні корупційні та військові адміністративні правопорушення, порушення військової дисципліни та їх облік у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України», затвердженої наказом Міністра оборони України від 28.07.2016р. №388 та зареєстрованої Мінюстом України 18.08.2016р. за №1141/29271, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с.7-11), за своєчасність та об`єктивність надання доповідей про події, кримінальні правопорушення, адміністративні корупційні та військові адміністративні правопорушення, скоєні (вчинені) військовослужбовцями або працівниками (під час виконання службових обов`язків, у робочий час), що сталися у військових частинах, відповідають командири (начальники) військових частин.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що під час підготовки матеріалів про адміністративне правопорушення було додано витяг з наказу №10 від 10.07.2017 року командира в/ч НОМЕР_1 п/п-ка ОСОБА_5 про його відрядження до м.Київ та покладено тимчасово виконання обов`язків командира батальйону на першого заступника командира батальйону м-ра ОСОБА_1 (а.с.6). Однак, згідно доданого до апеляційної скарги витягу з наказу №13 від 12.07.2017 року командир в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_5 прибув з відрядження з м.Київ та т.в.о. командира батальйону ОСОБА_1 повернуто до виконання своїх службових обов`язків, а саме тимчасово виконуючого обов`язків начальника штабу - першого заступника командира батальйону.
Тобто, в матеріалах справи відсутні дані про те, чи взагалі виконував ОСОБА_1 станом на 14 липня 2017 року, коли стався інцидент у військовій частині, обов`язки командира батальйону.
Отже, аналіз зібраних у справі та перевірених апеляційним судом доказів спростовує висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-16 КУпАП, оскільки компетентною посадовою особою, наділеною правом складання протоколу про військове адміністративне правопорушення, під час оформлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення, не доведено, а судом безпідставно встановлено наявність умислу ОСОБА_1 щодо неповідомлення органів управління ВСП Луганського ЗВ ВСП про факт загибелі 14 липня 2017 року о 23.00 год. бійця ЗСУ ОСОБА_2 та наявність службових обов`язків ОСОБА_1 станом на 14 липня 2017 року надавати таке повідомлення.
Відповідно до положень статті 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948р. та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950р., ратифікованою Україною 17.97.1997р. передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Апеляційний суд наголошує, що правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.
Так, згідно п.4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.
В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).
Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.
Крім того, у п.21 свого рішення у справі «Надточий проти України від 15 травня 2008 року» ЄСПЛ зазначив, що українське правительство визнало кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Як зазначено в преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ.
Враховуючи вищенаведене апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, та його висновки про винність особи у вчиненні адміністративного правопорушення не ґрунтується на належних доказах.
За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а постанова судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 серпня 2017 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-16 КУпАП, підлягає скасуванню, із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 та ст.247 КУпАП, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 серпня 2017 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-16 КУпАП, та на нього накладено адмінстягнення у виді штрафу у розмірі ста сорока п`яти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 2465,00 грн. скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду
Луганської області В.В. Руденко