Справа № 199/8903/17
ПОСТАНОВА

іменем України

2017 року грудня місяця 28 дня м. Дніпро

Суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Дяченко І.В., розглянувши матеріали, що надійшли від амур-Нижньодніпровського відділення поліції Дніпропетровського відділу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1, який народився 25.06.1981 року, громадянина України, зареєстрованого у ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2, працює керівником ТОВ з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Дніпрооемспецсервіс», -

За участі - ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_2

За участі - представника центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі раді ОСОБА_3

За участі ОСОБА_4

За участі ОСОБА_5

у вчиненні скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173 2 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ГП 407209 від 14.12.2017, ОСОБА_1 02.12.2017 за адресою місця проживання здійснив насильство в сімї по відношенню до своєї доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, а саме здійснив психологічне та фізичне насильство.

У судовому засіданні ОСОБА_1 суду пояснив, що він є вдівцем та сам виховує свою доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 Він дійсно 14.12.2017, через те, що донька його не слухалася у досить пізній час та не лягала спати на його неодноразові прохання не реагувала, допустив відносно доньки дії, що полягали у тому, що він шльопнув її трохи. Через це донька на нього образилася і втекла до свого діда ОСОБА_4, який своєю поведінкою провокує його доньку до проявів непокори спрямованої на невиконання елементарної необхідної поведінки для дитини її віку. Однак, він вважає, що хоча і допустив такі дії, але вони були спрямовані виключно заради виховання його доньки і не мали на меті порушити її честі і гідність, або викликати свою перевагу над нею. Як вказав ОСОБА_1, він забезпечує свою доньку відпочинком за кордоном і намагається надати їй достойну освіту, культуру побуту та поводження у суспільстві.

ОСОБА_5 у судовому засіданні суду пояснила, що вона проживає разом із батьком ОСОБА_1 Вона 14.12.2017 пізно увечері його не слухалася і не лягала спати, як того просив батько. Через, що той відносно неї здійснив психологічне та фізичне насильство, а саме він її кімнатним тапком двічі вдарив. примирятися з батьком на теперішній час вона не має наміру, а в подальшому можливо. Зараз просить покарати ОСОБА_1

ОСОБА_6 у судовому засіданні сулу пояснив, що 03.12.2017 йому зателефонувала його онука ОСОБА_5 і сказала про те, що її побив батько, а саме шльопнув тапком два рази, через те, що вона не хотіла прибирати.

Свідок ОСОБА_7, суду вказав про те, що він є сусідом ОСОБА_1 та його доньки. Про конфліктну ситуацію він знає, але у чому вона конкретно полягала йому не відомо.

Таким чином, ОСОБА_1 вину у вчиненому визнав та вважав, що його дії були спрямовані виключно заради виховання його доньки і не мали на меті порушити її честі і гідність, або викликати свою перевагу над нею.

Захисник ОСОБА_2 вважав за можливим примирення між ОСОБА_1 та його донькою ОСОБА_5 та закриття провадження про адміністративне правопорушення.

Так, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали адміністративної справи, вважаю, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення відповідальність за який передбачена ч.1 ст. 173 2 КУпАП з огляду на наступне.

За вимогами ч.1 ст. 173 2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення насильства в сім'ї, тобто умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров'ю потерпілого.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про попередження насильства в сім'ї» насильством у сім'ї - будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім'ї по відношенню до іншого члена сім'ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім'ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров'ю.

В даному випадку особа звернулася з заявою про насильство до поліції та працівником поліції було обґрунтовано складено протокол про адміністративне правопорушення.

Разом із наведеним, імплементація міжнародних стандартів протидії насильству по відношенню до дитини не обмежується ухваленням законодавчих актів, безпосередньо спрямованих на їх виконання. Чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України у встановленому законом порядку, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України), та мають пріоритет перед нормами національного законодавства. Останній принцип неодноразово підкреслюється в законодавстві України та конкретизується стосовно захисту прав дитини в ст. 37 Закону України «Про охорону дитинства», в якій вказується, що якщо міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у законодавстві України про охорону дитинства, застосовуються правила міжнародного договору.

Так, відповідно до ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прямо передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. У своїй практиці Суд відмежовує катування від нелюдського чи принижуючого гідність поводження, розрізняючи три основні градації жорстокості поводження чи покарання (Ірландія проти Сполученого Королівства, 1978 р.): катування нелюдське поводження, що здійснюється навмисно і призводить до дуже серйозних та тяжких страждань; нелюдське поводження чи покарання спричинення сильних фізичних та душевних страждань; таке, що принижує гідність, поводження знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність, та, по можливості, зламати її фізичний і моральний опір. В цілому практика Суду свідчить, що різниця між різними категоріями поводження та покарання, що міститься у статті 3 Конвенції, значущої ролі не відіграє, межа між нелюдським та принижуючим гідність поводженням не є досить чіткою, проте будь-яке з цих діянь означає порушення державою статті 3 Конвенції. Суд звертає увагу на те, що визначення «такий, що принижує гідність», не означає просто «неприємний» чи «незручний». Для того, щоб покарання або поводження були визнані «нелюдськими» або «такими, що принижують гідність», страждання або приниження, повязані з ними, повинні так чи інакше являти собою щось більше, ніж неминучий елемент страждань або приниження, повязаний з тією або іншою формою законного покарання. При цьому слід враховувати не тільки фізичні страждання, але також і душевну пригніченість від очікування покарання в тих випадках, коли його виконання затримується (Соерин проти Сполученого Королівства, 1989 р.). ОСОБА_3 того, Суд вказує, що питання, чи було метою поводження принизити чи образити гідність жертви, є фактором, який також має враховуватись, але відсутність будь-якої подібної мети не може остаточно виключати встановлення порушення статті 3 Конвенції (Лабіта проти Італії, 2000 р.). У деяких справах Суд визнавав, що поводження є таким, що принижує гідність, але його не можна визнати нелюдським (Тайрер проти Сполученого Королівства, 1978 р.). Отже, хоча застосування ст. 3 Європейської конвенції охоплює широкий спектр поводження і покарання, не завжди погане поводження чи покарання кваліфікується як заборонена дія. Суд зазначає, що для того, щоб поводження чи покарання підпало під сферу застосування статті 3 Конвенції погане поводження має досягти певного мінімального рівня жорстокості. Оцінка цього мінімального рівня має відносний характер; вона залежить від усіх обставин конкретної справи, таких як тривалість даного поводження, його фізичні та психічні наслідки, а в деяких випадках стать, вік і стан здоровя потерпілого (А проти Сполученого Королівства, 1998 р.). Так, розглядаючи справу, Суд часто враховує вік потерпілого, особливо коли він зовсім юний. Так, у справі «Костелло-Робертс проти Сполученого Королівства» заявником був семирічний хлопчик, що вчився у приватній школі, в якій за непослух практикувалося тілесне покарання. Суд із занепокоєнням відзначив той факт, що заявникові було тільки сім років, коли директор школи тричі надавав йому «ляпанців» кросівкою на гумовій підошві по сідниці, прикритій лише шортами. Суд також із занепокоєнням зауважив, що покарання накладалося автоматично і що заявник три дні перебував у його очікуванні. Незважаючи на ці обставини, Суд визнав, що жорстокість поводження у цій справі не досягла відповідного мінімального рівня.

До даного часу Суд не засудив однозначно застосування всіх видів тілесних покарань, але й не ухвалив, що якась форма фізичного насильства є допустимою. Суд визнав, що у випадку засудження пятнадцятирічного злочинця до покарання через побиття (три удари різкою) таке інституціоналізоване насильство поставило злочинця у становище, коли його фізична недоторканність та гідність були порушені через поводження з ним немов з предметом в руках представників державної влади (Тайрер проти Сполученого Королівства, 1978 р.). У випадку побиття у школі шістнадцятирічної дівчини одним чоловіком в присутності іншого (Уорвік проти Сполученого Королівства, 1986 р.) Комісія дійшла висновку, що це покарання було настільки принизливим, що становило порушення ст. 3 Конвенції. Проте в інших випадках Суд визнав, що загроза бути підданим тілесному покаранню в школі (Кемпбелл і Козанс проти Сполученого Королівства, 1982 р.), або ж триденна відстрочка у здійсненні покарання і недостатність доказів того, що таке покарання спричинило тяжкі або тривалі негативні наслідки у семирічного хлопчика (Костелло-Робертс проти Сполученого Королівства, 1993 р.) не створювали того рівня приниження чи ганьби, який би дозволяв визнати порушення ст. 3 Конвенції. Як випливає з практики Суду, системне визнання того чи іншого покарання жорстоким, таким, що принижує гідність, чи нелюдським є неможливим.

З огляду на зазначене, судом встановлено, що ОСОБА_1 дійсно вчинив відносно своєї доньки ОСОБА_5 протиправні дії відповідальність за які передбачена ч.1 ст. 173 2 КУпАП, але його дії не спричинили тяжкі або тривалі негативні наслідки у ОСОБА_5 через, що не створювали того рівня приниження чи ганьби, який би дозволяв визнати суду порушення ст. 3 Конвенції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 визнавши свою провину і негативно оцінивши свої дії, своїми визнавальними показами і негативної оцінкою вчиненого дав позитивний приклад своїй доньці ОСОБА_5 виховуючи її у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

У свою чергу , завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

Враховуючи те, що адміністративні стягнення застосовуються у тих випадках, коли відповідні державні органи вже не мають змоги іншим способом вплинути на правопорушника,запобігти або припинити чинені ними правопорушення, в даному випадку з урахуванням особи правопорушника, який працює керівником ТОВ з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Дніпрооемспецсервіс», є вдівцем та самостійно виховує ОСОБА_5, можливе застосування загальної превенції у виді заходу виховного впливу, що буде спонукати правопорушника до правослухняності та виправлення своєї поведінки та урегулюванню сімейних відносин.

Враховуючи вимоги ст. 22 КУпАП , суддя вважає можливим визнати правопорушення малозначним та звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності та обмежитись усним зауваженням.

Керуючись ст. ст.1, 9, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 на підставі ст. 22 КУпАП звільнити від адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 1732КУпАП, у звязку з малозначністю вчиненого правопорушення та обмежитися усним зауваженням.

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 1732 КУпАП провадженням закрити на підставі ч. 2 ст. 284 КУпАП.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч. 5 ст. 7 та ч. 1 ст. 287 КУпАП.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська.

Суддя: І.В. Дяченко

28.12.2017