Провадження № 3-5290/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року суддя Солом'янського районного суду м. Києва Криворот О.О., розглянувши матеріали адміністративної справи, що надійшли від Представника Уповноваженого ВРУ з прав людини, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, працюючого керівником апарату Апеляційного суду м. Києва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

за ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В :

05.07.2017 заступником керівника Управління з питань дотримання права на інформацію та представництва в Конституційному Суді України Секретаріату Уповноваженого ВРУ з прав людини ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 щодо ненадання інформації на підставі ЗУ «Про доступ до публічної інформації», тобто вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, але на адресу Солом'янського районного суду м. Києва надіслав письмові пояснення.

Вивчивши матеріали адміністративної справи, ознайомившись з письмовими поясненнями ОСОБА_1, суд приходить до наступного.

Так, 07.03.2017 на електронну адресу Апеляційного суду м. Києва надійшов запит на отримання публічної інформації № 690, в якому запитувачем значилася громадська організація «Інститут політико-правових та релігійних досліджень».

Листом Апеляційного суду м. Києва від 15.03.2017 № 309/02.23/2017 запитувачу було відмовлено у наданні інформації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Як вбачається з листа представника Уповноваженого з питань дотримання права на інформацію та представництва в Конституційному Суді України Кушнір І.В. від 14.06.2017 № 11/15-291631.17/НД-108, дана обставина стала причиною звернення громадської організації «Інститут політико-правових та релігійних досліджень» з відповідною скаргою.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» (надалі - Закон) сферою застосування Закону є відносини, що виникають при реалізації прав і свобод людини і громадянина між громадянином України, незалежно від місця його перебування, іноземцем чи особою без громадянства, які перебувають на території України, та органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими і службовими особами.

З наведеного вбачається, що норми вказаного Закону поширюють свою дію виключно на правовідносини між фізичними особами під час реалізації своїх прав і свобод та органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами та не застосовуються до правовідносин, які виникають між останніми і юридичними особами, громадськими організаціями, іншими громадськими об'єднаннями.

У листі Апеляційного суду м. Києва від 23.03.2017 № 592/0218/2017, адресованого представнику Уповноваженого з питань дотримання права на інформацію та представництва в Конституційному Суді України, було повідомлено, що у зв'язку з надходженням 07.03.2017 на електронну адресу суду запиту на отримання публічної інформації № 690, в якому запитувачем значилася громадська організація «Інститут політико-правових та релігійних досліджень», між Апеляційним судом м. Києва, як органом державної влади, та громадською організацією «Інститут політико-правових та релігійних досліджень» виникли правовідносини у сфері доступу до публічної інформації.

При цьому, підстави вважати, що громадська організація «Інститут політико- правових та релігійних досліджень» при направленні запиту до суду діяла від імені фізичної особи та як наслідок, правовідносини виникли між органом державної влади і громадянином України, іноземцем чи особою без громадянства, відсутні, оскільки будь- які відомості про фізичну особу, яка подала запит та, відповідно, представляє інтереси громадської організації, у запиті не зазначено.

Отже, застосування до вказаних вище правовідносин положень Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» зокрема, норм, які наділяють омбудсмена, його представників та посадових осіб Секретаріату повноваженнями здійснювати парламентський контроль, ініціювати перевірку та отримувати пояснення - не відповідає вищенаведеним нормам Конституції України та Закону.

Такий висновок також підтверджують положення ст. 16 Закону, згідно з якою Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує: за зверненнями громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників; за зверненнями народних депутатів України; за власною ініціативою.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що законодавець розрізняє поняття захисту прав юридичних осіб, благодійних, громадських організацій та поняття захисту прав людини і громадянина, і наділяє Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повноваженнями щодо захисту прав саме останньої категорії осіб.

Відповідно до норм вказаного Закону та Порядку здійснення провадження Уповноваженого з прав людини підставою для відкриття провадження у справах про порушення прав і свобод людини є відомості про порушення прав і свобод саме людини і громадянина, у той час як відомості про порушення прав юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій не породжують аналогічних правових наслідків.

Як вбачається з матеріалів справи, протокол про адміністративне правопорушення був складений заступником керівника Управління з питань дотримання права на інформацію та представництва в Конституційному Суді України Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Відповідно до п.3, підпункту 8 п.4 Положення про Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, затвердженого наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 20.06.2012 за № 4/8-12 (надалі - Положення), основними завданнями Секретаріату є організаційне, правове, науково- консультативне, інформаційно-аналітичне, науково-експертне, контрольне, матеріально- технічне, фінансове та інше забезпечення діяльності Уповноваженого з метою здійснення парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини та громадянина. Секретаріат відповідно до покладених на нього завдань готує пропозиції щодо відкриття провадження у справах про порушення прав і свобод людини та здійснює реалізацію відкритих проваджень.

Разом з тим, всупереч вказаним нормам Закону і Положення, здійснюючи провадження та складаючи протокол про адміністративне правопорушення в рамках даного провадження, Уповноважена посадова особа Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, з урахуванням виниклих правовідносин між Апеляційний судом м. Києва та Громадською організацією «Інститут політико- правових та релігійних досліджень», діяла не в інтересах та на захист прав конкретної фізичної особи, а саме в інтересах громадського об'єднання.

З приводу правомірності відмови Апеляційним судом м. Києва у задоволені вимог запиту громадської організації «Інститут політико-правових та релігійних досліджень» від 07.03.2017 № 690 на підставі п. 4 ч.1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» у зв'язку з недотриманням вимог ч. 5 ст. 19 цього Закону, зокрема, відсутністю відомостей про особу, яка подала запит та, відповідно, представляє інтереси громадської організації, ОСОБА_1 зазначив наступне.

При розгляді запитів на отримання публічної інформації органи державної влади керуються Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Однак, вказана обставина не є підставою для ігнорування громадськими об'єднаннями вимог Закону України «Про громадські об'єднання», який визначає правові та організаційні засади їх діяльності, зокрема, при здійсненні права на доступ до публічної інформації.

Закон України «Про доступ до публічної інформації» визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить публічний інтерес.

При цьому, під терміном «кожний», що окреслює коло суб'єктів права на публічну інформацію, закон розуміє фізичних осіб, які здійснюють свої права і обов'язки під своїм ім'ям, юридичних осіб, які реалізують свою правоздатність, зокрема, у правовідносинах з органами державної влади, через свої органи, які діють відповідно до установчих документів і закону та громадські об'єднання без статусу юридичної особи.

Згідно Закону України «Про громадські об'єднання», громадські об'єднання діють у формі громадських організацій та громадських спілок.

В свою чергу, громадська організація - це громадське об'єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи.

Положеннями статті 9 вищевказаного закону чітко визначено механізм реалізації правоздатності громадського об'єднання, згідно якого права і обов'язки, зокрема, право одержувати у порядку, визначеному законодавством, публічну інформацію, громадська організація без статусу юридичної особи, реалізує через свої керівні органи або особою, яка має право представляти громадське об'єднання у правовідносинах з органами державної влади і вчиняти дії від імені громадського об'єднання.

Зазначеною нормою закон зобов'язує установчі збори засновників під час утворення громадського об'єднання прийняти рішення про визначення особи, яка має право представляти громадське об'єднання у правовідносинах з державою та іншими особами і вчиняти від імені громадського об'єднання дії без додаткового уповноваження.

Обов'язок щодо визначення особи, яка має право представляти громадське об'єднання у правовідносинах, прямо кореспондується із ч. 9 ст. 9 Закону України «Про громадські об'єднання», згідно якої використання найменування громадського об'єднання фізичними та юридичними особами, які не належать до цього громадського об'єднання, забороняється.

Згідно ч. 3 ст. 5 Закону України «Про громадські об'єднання» у разі реалізації особою своїх прав як особи, яка має право представляти громадське об'єднання, в тому числі, у правовідносинах з органами державної влади з приводу реалізації права на доступ до публічної інформації, така особа повинна зазначити відомості щодо її членства (участі) у громадському об'єднанні.

Тобто, при зверненні особи, яка має право представляти громадську організацію «Інститут політико-правових та релігійних досліджень» до Апеляційного суду м. Києва із запитом на отримання публічної інформації, така особа повинна зазначити також і відомості щодо її членства (участі) у громадському об'єднанні.

Тому суд вважає, що положення протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 є суперечливими та взаємовиключними. Зокрема, в абзаці першому третього аркуша протоколу зазначено про те, що відмова у задоволенні вказаного запиту є такою, що не суперечить положенням Закону, однак в наступному абзаці в діях керівника апарату Апеляційного суду м. Києва констатовано наявність ознак правопорушення.

Тобто, виклад у протоколі фактичних обставин правопорушення не узгоджується із правовою кваліфікацією дій ОСОБА_1, викладеній у цьому ж протоколі як ненадання інформації.

Згідно з ч. 2 ст. 212-3 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації», зокрема, за ненадання інформації або за неправомірну відмову у наданні інформації.

Згідно з викладеними у протоколі обставинами вчинення адміністративного правопорушення, листом Апеляційного суду м. Києва від 15.03.2017 № 309/02.23/2017 запитувачу інформації - громадській організації «Інститут політико- правових та релігійних досліджень», було відмовлено у наданні інформації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», тобто надано відповідь на запит, в якій відмовлено у наданні інформації.

Разом з тим, у протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 інкримінується ненадання інформації, тобто надання відповіді на запит без надання запитуваної інформації.

З огляду на наведене, суть правопорушення у протоколі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 суперечить викладеній у ньому правовій кваліфікації та не відображає істотних ознак складу правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_1

Виходячи зі змісту ст. 7, 254, 279 КУпАП розгляд справи про адміністратвине правопорушення здійснюється щодо правопорушника та в межах протоколу про адміністративне правопорушення.

Суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, якщо остання не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення та відшуковувати докази на користь обвинувачення.

Таким чином обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення щодо вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 212-3 КУпАП, не знайшли свого підтвердження та спростовуються поясненнями останнього.

Згідно зі ст.247 КУпАП провадження по справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 212-3 КУпАП України у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ч.2 ст. 212-3 КУпАП та на підставі ст.ст. 247, 283, 284, 294 КУпАП, суд-

ПОСТАНОВИВ:

провадження у справі відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 212-3 КУпАП закрити у зв'язку з вiдсутнiстю в його діях складу адмiнiстративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Солом'янський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя О.О. Криворот