Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 33/781/53/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Волошина Н. Л.
Категорія - 41 Доповідач у суді ІІ-ї інстанції Драний В. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.02.2017 року. Суддя Апеляційного суду Кіровоградської області Драний В.В., за участю особи яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому, адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 січня 2017 року.

Цією постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Знам`янка Кіровоградської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працює начальником відокремленого підрозділу "Кременчуцький судноплавний шлюз",

визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 7 ст. 41 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 850 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави у розмірі 320 грн. 00 коп.

ВСТАНОВИВ:
Постановою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 січня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 7 ст. 41 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 850 гривень.

Відповідно до постанови суду ОСОБА_1 , працюючи начальником відокремленого підрозділу «Кременчуцький судноплавний шлюз» державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях», допустив порушення законодавства про працю.

Так, ОСОБА_2 було прийнято до відокремленого підрозділу «Кременчуцький судноплавний шлюз» на посаду слюсаря-ремонтника 5-го розряду з 18 липня 2013 року по сумісництву з неповним робочим часом, окладом згідно затвердженого штатного розпису 1220 грн., оплатою праці за фактично відпрацьований час, наказ від 17 липня 2013 року № 48-К.

З 01 серпня 2013 року ОСОБА_2 , слюсаря-ремонтника 5-го розряду за його згодою перевели на постійне місце роботи з повним робочим днем та оплатою праці згідно затвердженого штатного розпису - посадовий оклад 1220 грн., наказ від 01 серпня 2013 року № 52-К.

З 02 червня 2015 року ОСОБА_2 , слюсаря-ремонтника 5-го розряду за його згодою перевели на посаду водія автотранспортних засобів з посадовим окладом 1500 грн. та установили неповний робочий тиждень згідно затвердженого графіку з оплатою пропорційно відпрацьованому часу, наказ від 02 червня 2015 року № 66-К.

Проте, ОСОБА_2 не був ознайомлений в особовій картці з двома останніми записами, які заносилися до його трудової книжки на підставі наказів від 01 серпня 2013 року № 52-К та від 02 червня 2015 року № 66-К, що призвело до порушення вимог п. 2.5 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Мінсоцполітики України № 58 від 29 липня 1993 року.

За направленням ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 18, 19, 22, 23, 25, 26 серпня 2016 року проходив медичне обстеження, перебував у військовому комісаріаті для формування особової справи та для отримання припису, тобто був відсутній на робочому місці в зазначені години у повістках. Накази про звільнення від роботи на час проходження медичного обстеження, перебування у військовому комісаріаті для формування особової справи та для отримання припису не видавалися. В табелі обліку робочого часу за серпень 2016 року вищезазначені дні обліковані ОСОБА_2 , як робочі по 8 годин, проставлена позначка «Р», за ці дні йому проведено нарахування оплати праці не з розрахунку середньої заробітної плати, а з розрахунку посадового окладу 1500 грн., що вказує на те, що у відокремленому підрозділі «Кременчуцький судноплавний шлюз» керівник не забезпечує достовірний облік робочого часу, що призвело до порушення вимог ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» та наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489, згідно якого, у табелі обліку робочого часу за час проходження обстеження повинна була бути проставлена позначка «ІН» (інший невідпрацьований час передбачений законодавством (виконання державних і громадських обов`язків, допризовна підготовка, військові збори, донорські, відгул і т.ін.».

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 06 вересня 2016 року підписав контракт із Збройними Силами України про проходження військової служби за контрактом до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію, керівництво ВП «Кременчуцький судноплавний шлюз» припинило з ОСОБА_2 трудові відносини 05 вересня 2016 року у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом у добровільному порядку, п. 3 ст. 36 КЗпПУ, наказ від 30 вересня 2016 року № 73-К, чим порушено вимоги ст. 119 КЗпПУ щодо гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Станом на 18 листопада 2016 року трудова книжка ОСОБА_2 , який на той час був звільнений не видана, що призвело до порушення вимог ст. 47 КЗпПУ, щодо обов`язку власника або уповноваженого ним органу провести рахунок з працівником і видати йому трудову книжку (в особовій картці зазначено, що ОСОБА_2 відмовився отримувати трудову книжку). Керівництво підприємства не відправляло ОСОБА_2 лист поштовим повідомленням з вказівкою про необхідність отримати трудову книжку. Якщо працівник був відсутній на роботі в день звільнення, керівництво підприємства в цей же день повинно відправити йому лист поштовим повідомленням з вказівкою про необхідність отримати трудову книжку згідно Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Мінпраці від 29 липня 1993 року № 58.

Розрахунок з ОСОБА_2 проведений шляхом перерахування коштів на картковий рахунок 04 жовтня 2016 року в сумі 2938,32 грн., відомість розподілу заробітної плати № 67 від 04 жовтня 2016 року, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 116 КЗпПУ щодо строків розрахунку при звільненні.

Вказані порушення виявлені під час позапланової (вибіркової) перевірки з 18 листопада 2016 року по 24 листопада 2016 року.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 січня 2017 року, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ч. 7 ст. 41 КУпАП.

Обгрунтовує свої вимоги тим, що ВП «Кременчуцький судноплавний шлюз» були здійснені усі можливі дії, щодо ознайомлення ОСОБА_2 з записами в особовій картці, однак він відмовився від підпису.

Зокрема судом не враховано, що до матеріалів справи долучено письмове пояснення інспектора з кадрів ОСОБА_3 яка підтвердила факт того, що станом на дату видання наказу від 01 серпня 2013 року №52-К вона перебувала у щорічній відпустці (що підтверджується наказом №50 - К від 18.07.2013 р., термін відпустки з 23 липня по 22 серпня 2013 року). У перший робочий день ОСОБА_3 були зроблені відповідні записи до особової картки П-2, при цьому нею було повідомлено працівнику ОСОБА_2 про необхідність проставлення його підпису про ознайомлення у особовій картці із записом зробленим на підставі вищенаведеного наказу. Однак, ОСОБА_2 відмовився вчиняти підпис.

Згідно наказу №66-К від 02.06.2015 року «Про переведення на іншу посаду», в особовій картці ОСОБА_2 зроблено відповідний запис. Як під час проведення перевірки так і у судовому засіданні ним були надані копії наказу №66-К від 02.06.2015 р., у якому міститься підпис ОСОБА_2 , що підтверджує його ознайомлення та копію акту від 05.06.2015 року складений комісією у складі: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про відмову ОСОБА_2 від підпису у особовій картці, про ознайомлення.

Повістки про те, що 18, 19, 22, 23, 25, 26 серпня 2016 року, ОСОБА_2 проходив медичне обстеження, перебував у військовому комісаріаті для формування особової справи та отримання припису, тобто був відсутній на робочому місці в зазначені години у повістках, підприємству не надавалися. Вказані повістки були отримані у військовому комісаріаті на його вимогу як директора підприємства після того, як з працівником було проведено розрахунок за серпень 2016 року.

Проте, окрім факсимільного повідомлення Світловодського воєнкомату від 03.08.2016 р. про необхідність оповіщення та забезпечення явки до Світловодського ОМВК м. Світловодськ військовозобов`язаних, які працюють на підприємстві, у тому числі ОСОБА_2 на підприємстві були відсутні будь-які документи про перебування ОСОБА_2 у воєнкоматі, на проходженні медичного обліку, тощо.

За таких обставин, на час обліку ОСОБА_2 робочого часу він як керівник підприємства не мав підстав табелювати йому „ІН" інший невідпрацьований час передбачений законодавством (виконання державних і громадських обов`язків, допризовна підготовка, військові збори, донорські і т.ін).

Також зазначає, що 09.09.2016 року з телефонної розмови з Світловодським міськвоєнкомом йому стало відомо, що 06.09.2016 року ОСОБА_2 було підписано контракт про проходження ним військової служби у Збройних силах України.

Відповідно до листа №298/5/2193 від 23.08.2016 р., який надійшов з юридичного департаменту Міністерства оборони України, згідно Указу Президента України від 15.01.2015 р. «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом №133-УІІ від 15.01.2015 р., який набрав чинності з 20.01.2015 р. часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом (до 17.08.2015р). Відповідно, при прийнятті на військову службу у добровільному порядку за контрактом, якщо в державі не було оголошено рішень про проведення мобілізації, виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці або воєнного стану, на такого робітника гарантії передбачені ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та ст. 119 КЗпПУ - не поширюються.

Таким чином, враховуючи, що на час припинення трудового договору з ОСОБА_2 у зв`язку із прийняттям його у добровільному порядку на військову службу за контрактом і враховуючи, що в цей період в державі не було оголошено рішень про проведення мобілізації, виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці або воєнного стану, ОСОБА_2 було звільнено на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпПУ.

Також вказує, що ОСОБА_2 відмовився від отримання трудової книжки і наполягав на зберіганні її у відділі кадрів підприємства, відповідно, повідомлення з вказівкою про необхідність отримання ним трудової книжки було зроблено особисто ОСОБА_2 . Надіслати ОСОБА_2 повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, підприємство не мало можливості, оскільки на час звільнення він вже перебував за місцем проходження служби, а за адресою його реєстрації та проживання ОСОБА_2 проживав сам.

Крім того, вказує, що розрахунки з працівниками ВП «Кременчуцький судноплавний шлюз» здебільшого здійснює за наявності надходжень з державного бюджету, відсутність таких коштів є об`єктивною підставою для здійснення розрахунку із працівником з першими надходженнями на такий рахунок (першочергово), тому розрахунок проведений шляхом перерахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_2 лише 04 жовтня 2016 року в сумі 2938,32 грн.

Заслухавши ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, просив постанову суду скасувати та закрити провадження по справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 підтримав подану ним апеляційну скаргу, підтвердив викладенні в ній доводи та просив апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі. Зокрема показав, що ОСОБА_2 було повідомлено про необхідність проставлення його підпису про ознайомлення у особовій картці із записами, однак він відмовився вчинити підпис. На час обліку ОСОБА_2 робочого часу були відсутні підстави табелювати йому „ІН" інший невідпрацьований час передбачений законодавством. Зазначив, що на час припинення трудового договору з ОСОБА_2 у зв`язку із прийняттям його у добровільному порядку на військову службу за контрактом в державі не було оголошено рішень про проведення мобілізації, виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці або воєнного стану. ОСОБА_2 відмовився від отримання трудової книжки і наполягав на зберіганні її у відділі кадрів підприємства, відповідно, повідомлення з вказівкою про необхідність отримання ним трудової книжки було зроблено особисто ОСОБА_2 . Підприємство не мало можливості надіслати ОСОБА_2 повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, оскільки на час звільнення він вже перебував за місцем проходження служби, а за адресою його реєстрації та проживання він проживав сам. Розрахунки з працівниками підприємство здебільшого здійснює за наявності надходжень з державного бюджету, відсутність таких коштів є об`єктивною підставою для здійснення розрахунку із працівником з першими надходженнями на такий рахунок (першочергово).

Викладений в постанові суду першої інстанції висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 7 ст. 41 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи, є законним та обґрунтованим, повністю узгодженим із наявними в матеріалах справи доказами, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення № 11-05-056/0642 від 14.11.2016 року (а.с.50-51); протоколом про адміністративне правопорушення 11-05-056/0643 від 14.11.2016 року (а.с.2-4); витягом з акту перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 11-05-056/0871 (а.с.17-21), а також іншими фактичними даними.

З дотриманням вимог ст. ст. 251, 279, 280 КУпАП докази, що містяться в матеріалах справи, судом першої інстанції були перевірені на їх допустимість, належність та достатність.

Так, начальнику ВП «Кременчуцький судноплавний шлюз» ОСОБА_1 ставиться у провину невиконання посадових обов`язків, щодо ознайомлення під розписку в особовій картці про записи у трудовій книжці, щодо забезпечення власником або уповноваженим ним органом достовірного обліку робочого часу працівників, щодо обов`язку власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку, щодо строків розрахунку при звільненні, тобто порушення вимог ч. 1 ст. 41 КУпАП та невиконання посадових обов`язків, щодо гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, тобто порушення вимог ч. 7 ст. 41 КУпАП.

Згідно протоколів про адміністративне правопорушення № 11-05-056/0642 та № 11-05-056/0643 від 24.11.2016 року, з 18 липня 2013 року ОСОБА_2 було прийнято до відокремленого підрозділу «Кременчуцький судноплавний шлюз» на посаду слюсаря-ремонтника 5-го розряду з 18 липня 2013 року по сумісництву з неповним робочим часом, окладом згідно затвердженого штатного розпису 1220 грн., оплатою праці за фактично відпрацьований час, наказ від 17 липня 2013 року № 48-К.

З 01 серпня 2013 року ОСОБА_2 , слюсаря-ремонтника 5-го розряду за його згодою перевели на постійне місце роботи з повним робочим днем та оплатою праці згідно затвердженого штатного розпису - посадовий оклад 1220 грн., наказ від 01 серпня 2013 року № 52-К.

З 02 червня 2015 року ОСОБА_2 , слюсаря-ремонтника 5-го розряду за його згодою перевели на посаду водія автотранспортних засобів з посадовим окладом 1500 грн. та установили неповний робочий тиждень згідно затвердженого графіку з оплатою пропорційно відпрацьованому часу, наказ від 02 червня 2015 року № 66-К.

ОСОБА_2 не був ознайомлений в особовій картці з двома останніми записами, які заносилися до його трудової книжки на підставі наказів від 01 серпня 2013 року № 52-К та від 02 червня 2015 року № 66-К, що призвело до порушення вимог п. 2.5 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Мінсоцполітики України № 58 від 29 липня 1993 року.

За направленням ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 18, 19, 22, 23, 25, 26 серпня 2016 року проходив медичне обстеження, перебував у військовому комісаріаті для формування особової справи та для отримання припису, тобто був відсутній на робочому місці в зазначені години у повістках. Накази про звільнення від роботи на час проходження медичного обстеження, перебування у військовому комісаріаті для формування особової справи та для отримання припису не видавалися. В табелі обліку робочого часу за серпень 2016 року вищезазначені дні обліковані ОСОБА_2 , як робочі по 8 годин, проставлена позначка «Р», за ці дні йому проведено нарахування оплати праці не з розрахунку середньої заробітної плати, а з розрахунку посадового окладу 1500 грн., що вказує на те, що у відокремленому підрозділі «Кременчуцький судноплавний шлюз» керівник не забезпечує достовірний облік робочого часу, що призвело до порушення вимог ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» та наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489, згідно якого, у табелі обліку робочого часу за час проходження обстеження повинна була бути проставлена позначка «ІН» (інший невідпрацьований час передбачений законодавством (виконання державних і громадських обов`язків, допризовна підготовка, військові збори, донорські, відгул і т.ін.».

ОСОБА_2 06 вересня 2016 року підписав контракт із Збройними Силами України про проходження військової служби за контрактом до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію, керівництво ВП «Кременчуцький судноплавний шлюз» припинило з ОСОБА_2 трудові відносини 05 вересня 2016 року у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом у добровільному порядку, п. 3 ст. 36 КЗпПУ, наказ від 30 вересня 2016 року № 73-К, чим порушено вимоги ст. 119 КЗпПУ щодо гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Станом на 18 листопада 2016 року трудова книжка ОСОБА_2 , який на той час був звільнений не видана, що призвело до порушення вимог ст. 47 КЗпПУ, щодо обов`язку власника або уповноваженого ним органу провести рахунок з працівником і видати йому трудову книжку (в особовій картці зазначено, що ОСОБА_2 відмовився отримувати трудову книжку). Керівництво підприємства не відправляло ОСОБА_2 лист поштовим повідомленням з вказівкою про необхідність отримати трудову книжку. Якщо працівник був відсутній на роботі в день звільнення, керівництво підприємства в цей же день повинно відправити йому лист поштовим повідомленням з вказівкою про необхідність отримати трудову книжку згідно Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Мінпраці від 29 липня 1993 року № 58.

Розрахунок з ОСОБА_2 проведений шляхом перерахування коштів на картковий рахунок 04 жовтня 2016 року в сумі 2938,32 грн., відомість розподілу заробітної плати № 67 від 04 жовтня 2016 року, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 116 КЗпПУ щодо строків розрахунку при звільненні (а.с.2-4, 50-51).

Вказані порушення виявлені під час позапланової (вибіркової) перевірки з 18 листопада 2016 року по 24 листопада 2016 року.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що доводи апеляційної скарги про відсутність у діях ОСОБА_5 порушень вимог трудового законодавства та необґрунтованість постанови суду першої інстанції є неспроможними.

Так, відповідно до вимог п. 2.5 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Мінсоцполітики України № 58 від 09.07.1993 року, з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма N П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277, в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша).

Проте, в порушення вказаних вимог ОСОБА_2 не був ознайомлений в особовій картці з двома останніми записами, які заносилися до його трудової книжки на підставі наказів від 01 серпня 2013 року № 52-К та від 02 червня 2015 року № 66-К.

Доводи апеляції про те, що на час видання наказу від 01.08.2013 р. № 52-К про переведення ОСОБА_2 , інспектор з кадрів Шпак О.В. перебувала у щорічний відпустці, тому відповідні записи до особової картки не були внесені, не заслуговують на увагу, оскільки перебування у відпустці спеціаліста не є підставою для порушення вимог трудового законодавства. Крім того, згідно пояснень ОСОБА_3 обов`язки інспектора з кадрів виконувала інший працівник ОСОБА_6 (а.с.58).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 119 КЗпП України , на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Частиною 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» та наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489 передбачено, що у табелі обліку робочого часу за час проходження обстеження повинна була бути проставлена позначка «ІН» (інший невідпрацьований час передбачений законодавством (виконання державних і громадських обов`язків, допризовна підготовка, військові збори, донорські, відгул і т.ін.».

Судом першої інстанції правильно встановлено з чим також погоджується суд апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 було порушено ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 119 КЗпПУ, ч. 2 ст. 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ наказу Держкомстату від 05.12.2008 року № 489, оскільки ОСОБА_2 за направленням Світловодського об`єднаного міського військового комісаріату 18, 19, 22, 23, 25, 26 серпня 2016 року проходив медичне обстеження, перебував у військовому комісаріаті для формування особової справи та для отримання припису, тобто був відсутній на робочому місці в зазначені години у повістках.

Накази про звільнення від роботи на час проходження медичного обстеження, перебування у військовому комісаріаті для формування особової справи та для отримання припису не видавалися, а в табелі обліку робочого часу за серпень 2016 року вищезазначені дні обліковані ОСОБА_2 , як робочі по 8 годин, проставлена позначка «Р». За ці дні йому проведено нарахування оплати праці не з розрахунку середньої заробітної плати, а з розрахунку посадового окладу 1500 грн.

Наведене порушення вимог трудового законодавства вказує на те, що керівник відокремленого підрозділу «Кременчуцький судноплавний шлюз» ОСОБА_1 не забезпечує достовірний облік робочого часу.

Крім того, ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що вказані вимоги закону били порушені, оскільки станом на 18 листопада 2016 року трудова книжка ОСОБА_2 , який на той час був звільнений, працівнику не була видана.

Також, в порушення вимог п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Мінпраці від 29 липня 1993 року № 58, відповідно до яких, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, поштове повідомлення про необхідність отримання трудової книжки ОСОБА_2 не надсилалось.

Твердження апелянта про те, що поштове повідомлення про необхідність отримання трудової книжки ОСОБА_2 не надсилалось у зв`язку з тим, що за адресою його реєстрації він проживав сам, не заслуговують на увагу, оскільки є припущеннями і не підтверджуються жодними належними доказами. Крім того, заяву про зберігання трудової книжки на підприємстві ОСОБА_2 написав лише 29.12.2016 року (а.с.102).

Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунки з працівниками підприємство здебільшого здійснює за наявності надходжень з державного бюджету, а відсутність таких коштів є об`єктивною підставою для здійснення розрахунку з першими надходженнями на такий рахунок (першочергово), не ґрунтуються на законі, оскільки це не є підставою для невиконання вимог трудового законодавства і крім того, ОСОБА_1 не доведено неможливість, незалежно від виконання ним його посадових обов`язків, своєчасної виплати оплати праці при звільненні ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю бюджетних коштів. Проводячи розрахунок шляхом перерахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_2 04 жовтня 2016 року, підприємством порушені вимоги ч. 1 ст. 116 КЗпП України, відповідно до яких, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Також не ґрунтуються на законі доводи апеляційної скарги про те, що оскільки на час припинення трудового договору з ОСОБА_2 , в державі не було оголошено рішень про проведення мобілізації, виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці або воєнного стану, то при прийнятті на військову службу у добровільному порядку за контрактом, на такого робітника гарантії передбачені статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та ст. 119 КЗпП України не поширюються, виходячи з наступного.

Статтею 119 Кодексу законів про працю України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Частиною третьою статті 119 КЗпП України встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової).

Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого встановленим порядком, оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з чим в Україні настав особливий період.

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Водночас, зазначеним Законом передбачено такий захід, як демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію та штати мирного часу.

Згідно зі статтею 11 зазначеного Закону рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою приймає Президент України.

На даний час відповідних рішень Президентом України не приймалося.

Враховуючи викладене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період, який діє в Україні з 17 березня 2014 року.

Зважаючи на кризову ситуацію, що виникла на сході України у квітні 2014 року та безпосередньо загрожувала національній безпеці України, відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» було розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

На даний час проведення Антитерористичної операції триває. Враховуючи зазначене, наразі існує кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України. На час укладення контракту існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, та існував особливий період. Укладення контракту в таких умовах не може бути підставою для припинення з працівником трудового договору за п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Таким чином, припинення трудових відносин з ОСОБА_2 у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом у добровільному порядку на підставі п. 3 ст. 36 КЗпПУ призвело до порушення вимог ст. 119 КЗпП України, щодо гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків і містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 41 КУпАП, тому доводи апеляції про відсутність у діях ОСОБА_1 складу вказаного адміністративного правопорушення не ґрунтуються на вимогах закону.

З урахуванням вищевикладених обставин, вважаю, що суд першої інстанції на підставі зібраних у справі доказах у їх сукупності правильно дійшов висновку, що в діях ОСОБА_1 є склад правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 7 ст. 41 КУпАП.

При розгляді справи судом порушень ст. ст. 279, 280 КУпАП не допущено, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 251 КУпАП, а всі обставини, що мають значення для вирішення справи, суд з наведенням відповідних мотивів встановив та правильно кваліфікував вчинене правопорушення.

Накладаючи на ОСОБА_1 адміністративне стягнення, враховуючи особу правопорушника, характер та обставини вчиненого, суд наклав на останнього адміністративне стягнення у відповідності до вимог ст. 33 КУпАП про загальні правила накладення стягнення за адміністративне правопорушення, в межах санкції ч. 1, ч. 7 ст. 41 КУпАП, яке за своїм видом і мірою є справедливим.

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а постанову Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 січня 2017 року, стосовно ОСОБА_1 слід залишити без зміни.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 січня 2017 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 7 ст. 41 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 850 гривень - залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Кіровоградської області В.В. Драний