АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 жовтня 2017 року м. Київ

Суддя Апеляційного суду міста Києва Васильєва М.А., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 4 вересня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 4 вересня 2017 року ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн. на користь держави з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік та стягнуто на користь держави судовий збір у сумі 320 грн.

Не погоджуючись з вказаною постановою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати.

Перевіривши апеляційну скаргу, вважаю, що подана апеляційна скарга не може бути прийнята до розгляду апеляційною інстанцією та підлягає поверненню особі, яка її подала, виходячи з такого.

Згідно ч. 2 ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, шляхом подання апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляції, у зв'язку з чим апеляційні вимоги, викладені в апеляційній скарзі, повинні бути конкретно сформульовані та мотивовані й за змістом відповідати положенням ч. 8 ст. 294 КУпАП.

В апеляційній скарзі на рішення судді районного суду у справі про адміністративне правопорушення має бути вказано на те, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість постанови судді, наведені доводи на обґрунтування позиції апелянта, а також висловлене прохання особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 містить вказівку на те, що апелянт «щиро розкаявся у вчиненому, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення та поясненнями», проте, ОСОБА_1 просить постанову скасувати, не зазначаючи при цьому, в чому ж полягає необґрунтованість та незаконність постанови, в чому полягає невідповідність висновків суду або які докази не прийняті суддею першої інстанції при розгляді справи.

Одночасно при цьому апелянт посилається на те, що накладене на нього стягнення є надто суворим. Проте, яке, на його думку, адміністративне стягнення повинен застосувати до нього апеляційний суд, з урахуванням стягнення, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, за відсутності його альтернативи, ОСОБА_1 не зазначає.

З урахуванням того, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилаючись на визнання своєї вини, не зазначає, у чому ж полягає незаконність чи необґрунтованість постанови судді районного суду та доводів на обґрунтування позиції апелянта, а також прохання про остаточне рішення, яке, на думку апелянта, має прийняти суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду поданої апеляції та порушених у ній питаннях, суддя апеляційного суду позбавлений можливості визначити межі апеляційного розгляду, що необхідно для дотримання вимог ч. 7 ст. 294 КУпАП.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 не відповідає вимогам ст. 294 КУпАП, це є перешкодою для розгляду справи в апеляційному порядку та підставою для повернення апеляційної скарги особі, яка її подала.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суддя -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 4 вересня 2017 року, повернути особі, яка подала апеляцію.

Суддя

Апеляційного суду м. Києва М.А.Васильєва