Справа №577/2088/17 Головуючий у суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 33/788/239/17 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року суддя Апеляційного суду Сумської області Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції (дистанційне судове провадження) справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 травня 2017 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3

захисника адвоката ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі за відсутністю в його діях складу правопорушення, оскільки суддя розглянув справу не взявши до уваги його письмові пояснення про те, що він не відмовлявся проходити огляд на стан алкогольного спяніння, а просив пройти його на місці за допомогою алкотестера, однак йому було відмовлено, внаслідок чого був порушений встановлений законом порядок огляду.

Постановою судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26.05.2017 ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП і на нього було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Крім того, постановлено стягнути зі ОСОБА_3 на користь держави 320 грн. судового збору.

Відповідно до постанови судді 20.05.2017 близько 09-30 години ОСОБА_3 в м. Конотопі по вул. Б.Хмельницького керував автомобілем ВАЗ 2105 д/з А 4095 СУ і був зупинений працівниками поліції. За підозрою перебування у стані наркотичного спяніння в присутності двох свідків йому було запропоновано пройти відповідний медичний огляд, проте останній відмовився, чим порушив п.2.5 ПДР України.

Вислухавши особу, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_4, які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі за відсутністю складу правопорушення, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, вважаю, що вказана вище апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, згідно ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії АП2 № 520995 від 20.05.2017, суддя суду першої інстанції дійшов висновку про те, що 20.05.2017 близько 09-30 години ОСОБА_3 в м. Конотопі по вул. Б.Хмельницького керував автомобілем ВАЗ 2105 д/з А 4095 СУ і був зупинений працівниками поліції. За підозрою перебування у стані наркотичного спяніння в присутності двох свідків йому було запропоновано пройти відповідний медичний огляд, проте останній відмовився, чим порушив п.2.5 ПДР України, та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

В обґрунтування висновків свого рішення суддя поклав такі докази винуватості ОСОБА_3 як «матеріали справи».

Крім того, у своїй постанові суддя суду першої інстанції послався на п.2.5 ПДР України як на правову підставу притягнення водія ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП.

Разом з тим, висновки судді суду першої інстанції про винність ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на законі, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та сторони захисту про відсутність в його діях складу вказаного правопорушення навпаки є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

Зокрема, адміністративна відповідальність особи, яка керує транспортним засобом, згідно диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП настає, крім іншого, у разі, коли така особа відмовляється від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного чи іншого спяніння.

Диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов'язки учасників дорожнього руху, в тому числі і осіб, які керують транспортними засобами, та встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Відповідно до вимог п.2.5 ПДР України (в редакції постанови КМУ № 161 від 22.03.2017), водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп'яніння.

Установленим порядком проходження медичного огляду, про який йдеться мова у п.2.5 ПДР України, є визначена у ст.266 КУпАП, розділі ІХ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затверджена наказом МВС України 07.11.2015 № 1395, зареєстрована в МЮ України 10.11.2015 № 1408/27853) і п.п.3-8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (затверджений постановою КМУ 17.12.2008 № 1103, з послідуючими змінами), процедура направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану наркотичного чи іншого сп'яніння і проведення такого огляду.

Згідно встановленої вказаним законодавством України процедури огляд водія на стан наркотичного чи іншого сп'яніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів у присутності 2-х свідків (ч.2 ст.266 КУпАП). Результати огляду зазначаються у відповідному в акті. У разі незгоди водія на проведення огляду на стан наркотичного чи іншого сп'яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров'я (ч.3 ст.266 КУпАП). Огляд осіб на стан сп'яніння здійснюється в закладах охорони здоров'я не пізніше 2-х годин з моменту встановлення підстав для його здійснення і проводиться в присутності поліцейського (ч.4 ст.266 КУпАП).

Будучи неодноразово допитаним як в суді першої інстанції, так і в ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_3 свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, категорично заперечив та пояснив, що дійсно керував транспортним засобом, але наркотичних засобів не вживав і у стані наркотичного чи будь-якого іншого сп'яніння не перебував. Відмовився від проходження медичного огляду на стан сп'яніння у закладі охорони здоров'я через брак часу, так як поспішав у власних справах. При цьому, останній пояснив, що не тільки не відмовлявся від проходження огляду на стан сп'яніння в установленому законом порядку, а й навпаки наполягав на проходженні такого огляду, але виключно поліцейськими на місці зупинки його автомобіля з використанням спеціального технічного засобу, на що йому безпідставно було відмовлено. Крім того, вказав, що обґрунтовано відмовився від проходження огляду на стан сп'яніння у лікарні, так як поліцейські не поінформували його про конкретні причини зупинки, правил дорожнього руху він не порушував, у стані наркотичного сп'яніння не знаходився і ознак такого сп'яніння не виявляв, а тому останні і не мали достатніх підстав вважати, що він перебував у стані такого сп'яніння.

Аналогічні письмові пояснення ОСОБА_3 виклав і у протоколі про адміністративне правопорушення, під час його складання на місці зупинки транспортного засобу.

Вказані показання особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, об'єктивно узгоджуються з наданими апеляційному суду особистими письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які останні виготовили власноруч та які надіслали поштою на адресу суду через неможливість бути присутніми в судовому засіданні, а також показаннями свідка ОСОБА_7, наданими нею безпосередньо в судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи.

Так, свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що знаходилася в автомобілі разом з водієм ОСОБА_3, коли їх зупинили працівники поліції. ОСОБА_3 у стані наркотичного чи іншого сп'яніння не перебував. Працівники поліції наполягали на проходженні огляду на стан сп'яніння виключно у лікарні, а ОСОБА_3 хотів, щоб огляд відбувся на місці зупинки транспортного засобу за допомогою відповідного приладу, оскільки він поспішав у власних справах. Дані обставини також можуть підтвердити і два свідка, яких зупинили працівники поліції для складання протоколу.

Зазначені вище письмові свідчення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 слід визнати належними, достовірними і допустимими доказами по справі, оскільки зазначені особи є не зацікавленими, є неупередженими та безсторонніми свідками, які були випадково зупинені працівниками поліції, а тому їх безпосередні письмові пояснення разом з показаннями ОСОБА_3 і свідка ОСОБА_7 мають перевагу над іншими доказами у справі, в тому числі перед протоколом про адміністративне правопорушення.

Однак, приймаючи рішення про накладення на водія ОСОБА_3 адміністративного стягнення суддя суду першої інстанції не дослідив вказані обставини та не надав належної правової оцінки цим доказам, хоча вони у відповідності до приписів КУпАП мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.8 ОСОБА_8 України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_8 є нормами прямої дії, а згідно ст.9 ОСОБА_8 чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Виходячи із сталої практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Еркапіч проти Хорватії» від 25.04.2013 (Erkapic v. Croatia) з приводу дотримання національними судами під час розгляду справ п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, згідно якої «за відсутності суттєвих підстав для протилежного, поняття справедливого судового розгляду вимагає надавати більшого значення свідченням, наданими у суді, порівняно з протоколами допитів осіб на попередньому слідстві, оскільки останні являють собою, передусім, процес збору стороною обвинувачення інформації на підтримку своєї позиції», апеляційний суд вважає, що безпосередні показання ОСОБА_3 і свідка ОСОБА_7 в судах першої та апеляційної інстанціях, а також уточнені і повні письмові пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мають більше значення для встановлення факту винуватості (чи невинуватості) особи у вчиненні правопорушення, ніж письмові пояснення цих же свідків, які були викладені власноруч службовою особою поліції на типових бланках (а.с.2).

Для надання свідчень щодо подій 20.05.2017 та усунення виниклих протиріч до апеляційного суду неодноразово викликалися працівники поліції, які займалися оформленням матеріалів про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3, але в судове засідання останні не з'явилися. Працівник поліції ОСОБА_9 ГУНП в Сумській області ОСОБА_10, який безпосередньо склав протокол про адміністративне правопорушення, надіслав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність та у відсутність представників ОСОБА_9

Зазначена позиція співробітника поліції ОСОБА_10 також певною мірою підтверджує показання особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, оскільки доводи сторони захисту так і залишилися ніким неспростовними, незважаючи на те, що у відповідності до вимог ч.2 ст.251 КУпАП, обовязок щодо збирання доказів покладається саме на особу, уповноважену на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Таким чином, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення як доказ у справі необхідно вважати недостатнім доказом для прийняття законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення щодо накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення за ч.1 ст.130 КУпАП через відсутність взаємозвязку цього процесуального документу з іншими доказами, які були безпосередньо досліджені апеляційним судом та які були наведені вище, у їх сукупності.

Крім того, з постанови судді вбачається, що ОСОБА_3 під час розгляду справи у суді першої інстанції були надані заперечення щодо складеного працівником поліції протоколу про адміністративне правопорушення, які є аналогічними доводам апеляційної скарги, але суддею суду першої інстанції не були наведені у своєму рішенні мотиви на їх спростування та обґрунтування власних висновків щодо вини ОСОБА_3 з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності усіх наявних в справі доказів, як того вимагають процесуальні норми законодавства України про адміністративне правопорушення.

Не навівши жодних мотивів на спростування доводів ОСОБА_3, обмежившись лише стислим викладенням показань останнього і посиланням на «матеріали справи» без правової оцінки наявних у справі доказів, суддя суду першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року та національним законодавством України.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (рішення у справі «ОСОБА_2 Торія проти Іспанії», §§29-30).

Ігнорування суддею суду першої інстанції доречних аргументів особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, є грубим порушенням ст.6 Конвенції, практики Верховного Суду України і ЄСПЛ, внаслідок чого можна зробити висновок про те, що необґрунтованість і невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у звязку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів апеляційної скарги, оскільки процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, а у випадках, коли положення адміністративного законодавства не регулюють або неоднозначно регулюють питання судового провадження, то застосовуються основні засади (принципи) судочинства України, передбачені у ст.129 ОСОБА_8 України, розділі I Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах.

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Відповідно до приписів ч.5 ст.266 КУпАП, огляд особи на стан наркотичного чи іншого сп'яніння проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

Таким чином, виходячи з аналізу норм вищевказаного законодавства України, відмову водія ОСОБА_3 від безальтернативної пропозиції (вимоги) поліцейських щодо його огляду на стан наркотичного сп'яніння виключно у закладі охорони здоров'я в даному конкретному випадку, на думку апеляційного суду, не можна вважати відмовою особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан спяніння, адміністративна відповідальність за яку передбачена диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП.

З огляду на це, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 з вказаних вище підстав є обґрунтованими і заслуговують на увагу, а рішення судді суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, приходжу до переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за обставин, викладених у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було.

Наявність чи відсутність ознак наркотичного сп'яніння у ОСОБА_3 під час зупинки його транспортного засобу та в подальшому складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення на теперішній час встановити не можливо, оскільки такі ознаки є оціночними і за певних обставин можуть бути відсутніми візуально навіть у особи, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння.

При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_3 дій, направлених на відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного чи іншого сп'яніння та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до вимог ч.2 ст.62 ОСОБА_8 України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п.43 рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

На підставі викладеного, постанову судді суду першої інстанції не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, внаслідок чого вона підлягає скасуванню на підставі п.1 ст.247 КУпАП у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а справа на підставі п.3 ч.1 ст.284 КУпАП закриттю.

Керуючись ст.294 КУпАП України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 травня 2017 року відносно ОСОБА_3 скасувати через порушення суддею суду першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норми матеріального права, а провадження у справі закрити у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Сумської областіОСОБА_2.