АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 33/790/852/17 Головуючий І інстанції -
Справа № 635/1515/17 Полєхін А.Ю.
Категорія: ч. 1 ст. 164 КУпАП Доповідач - Бездітко В.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області Бездітко В.М., за участю секретаря Михайлюка А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3на постанову Харківського районного суду Харківської області від 02 червня 2017 року про притягнення ОСОБА_3до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП,-

в с т а н о в и в :

Управлінням Укртрансбезпеки у Харківській області 03.03.2017 року був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 відносно ОСОБА_3

Згідно протоколу ІІ № 0002880, ОСОБА_3, 03.03.2017 року о 18-40 год. на 471 км автодороги Київ - Харків - Довжанський надав послуги з перевезення вантажу на транспортному засобі «Reno», д.н.з. НОМЕР_1, за відсутністю державної реєстрації як суб'єкта господарювання.

Своїми діями ОСОБА_3 порушив вимоги Закону України «Про автомобільний транспорт» та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Постановою Харківського районного суду Харківської області від 02 червня 2017 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 грн. без конфіскації грошей, одержаних внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, стягнуто судовий збір в дохід держави у розмірі 320 грн.

Не погодившись з постановою суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в обґрунтування якої зазначив наступне.

При винесенні постанови районний суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, прийшов до висновків, які не відповідають обставинам справи.

Районний суд належним чином не повідомив про час та місце судового розгляду чим позбавив можливості реалізувати права передбачені процесуальним законодавством.

Суд дійшов помилкового висновку про вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП, оскільки 03.03.2017 року здійснювавши рейс по маршруту смт. Петропалівка, Дніпропетровської обл. до м. Харкова мав при собі: водійське посвідчення, техпаспорт на автомобіль та причеп, страхові поліси та оригінал свідоцтва про державну реєстрацію ФОП, товарно - транспортну накладну.

При зупинці працівниками Державтоінспекції всі документи були перевірені, але працівники зазначили, що як приватний підприємець не існую.

Звернувся до державного реєстратора з заявою, яку не прийняли, а лише повідомили про збій в системі.

Просить постанову Харківського районного суду Харківської області від 02 червня 2017 року скасувати, провадження у справі закрити у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення ОСОБА_3, який вину не визнав, апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов'язаний повно, всебічно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).

Відповідно до ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо.

Положення ст. 7 КУпАП передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

У відповідності до вимог ч.1 ст.9 КУпАП адміністративне правопорушення (проступок) - це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свобод громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 23 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Диспозиція ч.1ст.164 КУпАП передбачає відповідальність за порушення особою встановлених законом вимог здійснення діяльності, що містить ознаки підприємницької, без державної реєстрації як суб'єкта підприємницької діяльності, або здійсненні без одержання ліцензії видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону.

Про легітимність здійснення підприємницької діяльності свідчить видане у встановленому порядку свідоцтво про державну реєстрацію встановленого зразка. Зайняття підприємницькою діяльністю особою, яка не отримала у встановленому порядку свідоцтво про державну реєстрацію або особою, свідоцтво про державну реєстрацію якої було скасовано у визначеному законодавством порядку, і є об'єктивною стороною правопорушення.

Відповідно до ч.2 ГК України суб'єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Під господарською діяльністю в ст.3 ГК України розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Разом з тим, відповідно до положень п.14.1.36 Податкового Кодексу України, ст.14 Господарського Кодексу України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» документ дозвільного характеру -це дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ в електронному вигляді (запис про наявність дозволу, висновку, рішення, погодження, свідоцтва, іншого документа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), який дозвільний орган зобов'язаний видати суб'єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб'єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів

господарської діяльності.

Статтею 6 ч. 12 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України, підлягають державному контролю.

Статтею 9 Закону України «Про автомобільний транспорт», встановлені зобов'язання, зокрема, ліцензування на автомобільному транспорті, спрямоване на визначення початкових і поточних умов надання послуг з перевезень пасажирів і небезпечних вантажів, а також найважливіших параметрів обслуговування споживачів.

Відповідно до ст.34 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник повинен виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів, тощо.

Статтею 47 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлені особливості внутрішніх перевезень вантажів та правила їх надання. Так, до внутрішніх перевезень вантажів відносяться перевезення вантажів між пунктами відправлення та призначення, розташованими в Україні, та комплекс допоміжних операцій, пов'язаних з цими перевезеннями.

Статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлені чіткі вимоги до документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення особами, які мають відповідні ліцензійні документи. Так, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. В даному випадку, для водія це посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» при перевезенні вантажу у внутрішньому сполученні на водія покладено обов'язок: мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те осадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.

Так, відповідно до Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14 жовтня 1997 року, визначені права, обов'язки і відповідальність перевізників, вантажовідправників і вантажоодержувачів (далі Правила). Відповідно до пункту 11 Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, яка повинна оформлюватись суб'єктом господарювання.

Згідно з ч.1 ст. 20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», за провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, без ліцензії чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування посадові особи суб'єктів господарювання несуть адміністративну відповідальність, передбачену Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Тобто, з наведених вимог нормативно-правових актів та законів вбачається, що обов'язковою умовою належного перевезення вантажу транспортним засобом є ліцензійний документ на право перевезення вантажу та товарно-транспортна накладна та державна реєстрація відповідно до вимог діючого законодавства.

Приймаючи рішення по справі, суддя врахував вищезазначені вимоги, дав об'єктивну оцінку всім доказам, які є в матеріалах справи та постановив рішення, яке відповідає вимогам ст. 283 КУпАП.

Факт вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення II № 0002880 від 03.03.2017 року, складеним старшим державним інспектором відділу державного контролю та нагляду за безпекою на наземному транспорті - ОСОБА_4 (а.с. 2).

Також вину у вчиненому правопорушенні підтверджують документи надані ОСОБА_3 а саме: товарно-транспортна накладна № 00015 від 03.03.2017 року, де вказано, що перевізник «Григоревський», вантажовідправник ТОВ АФ «Нібас», вантажоодержувач «ОСОБА_5», водій ОСОБА_3 (а.с. 3).

Доводи ОСОБА_3, що судом першої інстанції в порушення вимог ст. 268 КУпАП розглянув справу за його відсутністю без належного повідомлення про місце та час розгляду справи не є підставою для скасування постанови районного суду.

Суд вжив заходи для повідомлення ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення (а.с. 9,11,12).

Районний суд обґрунтовано застосував норми ст.268 КУпАП, щодо необов'язкової присутності при розгляді справи, належним чином повідомленої особи яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

В судовому засіданні при апеляційному перегляді постанови районного суду ОСОБА_3 пояснив, державний реєстратор випадково зняв його з обліку як ФОП, у грудні 2016 року, діяльність як ФОП припинив, звертався до державного реєстратора з питань зняття його з обліку. Будь - яких допустимих та належних доказів про оскарження дій реэстратора відповідно до вимог розділу V Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» відповідно до ст. 251 КУпАП апеляційному суду не надав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 не являючись суб'єктом господарювання відповідної категорії, не маючи відповідних дозвільних документів на здійснення вантажних перевезень на транспорті, здійснив діяльність, що містить ознаки підприємницької, без державної реєстрації як суб'єкта підприємницької діяльності, за відсутності відповідних ліцензійних документів, будь-яких договорів про надання послуг.

В той час як повинен був діяти в рамках встановлених ст.ст. 6, 9, 34, 47, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та відповідно до «Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні».

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Районний суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП і призначив йому адміністративне стягнення, передбачене санкцією вказаної статті.

Таким чином, підстав для скасування постанови районного суду, закриття провадження у справі у зв'язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 287, 288, 289, 294, 295 КУпАП , -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Постанову Харківського районного суду Харківської області від 02 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя

Апеляційного суду

Харківської області В.М. Бездітко