АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 33/774/79/17 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.3 ст. 130 КУпАП Головуючий у другій інстанції: ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 січня 2017 року суддя Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області Піскун О.П., у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2015 року в справі про адміністративне правопорушення, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не працюючого, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, -

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у позбавлення права керування транспортними засобами на 3 (три) роки з оплатним вилученням транспортного засобу, а саме: автомобіля НОМЕР_1, -

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2015 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у позбавлення права керування транспортними засобами на 3 (три) роки з оплатним вилученням транспортного засобу, а саме: автомобіля НОМЕР_1, який належить на праві власності гр. ОСОБА_4.

Судом першої інстанції було встановлено, що 20.07.2015 року о 00 год. 35 хв. водій ОСОБА_3 керував автомобілем Hyundai Accent з державним номерним знаком АЕ 3260 ЕТ по вул. Зіни Білої в м. Новомосковськ Дніпропетровської області з явними ознаками алкогольного спяніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей, тремтіння рук), та від проходження медичного огляду для встановлення стану спяніння відмовився в присутності двох свідків. Зазначені дії органом внутрішніх справ кваліфіковано за ч.3 ст.130 КУпАП.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу із порушенням строку на оскарження, передбаченого ст. 294 КУпАП. В апеляційній скарзі просить скасувати постанову суду та закрити провадження відносно нього за ч.1 ст. 247 КУпАП, а саме у звязку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Крім того заявив клопотання про поновлення строку на оскарження постанови суду.

Обґрунтовуючи доводи клопотання про поновлення строку апелянт вказує, що про день, час та місце розгляду справи його не було повідомлено, судової повістки ним отримано не було. В звязку з чим зазначає, що ним був пропущений строк на оскарження. Копію постанови суду ним було отримано 22 грудня 2016 року. Просив визнати причину пропуску строку поважною та розглянути апеляційну скаргу.

Що стосується доводів апеляційної скарги апелянт вважає, що постанову суду підлягає скасуванню, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

При цьому ОСОБА_3 вказує, що він дійсно 20.07.2016 року о 00-35 год. був зупинений працівниками міліції, в звязку з тим, що в нього погано горіло світло фар. Оскільки він керував без посвідчення водія, на нього було складено адміністративний протокол за ч.1 ст. 126 КУпАП. Підписуючи протокол він не писав ніяких зауважень, оскільки вже було темно. У грудня 2016 року йому зателефонував власник транспортного засобу та повідомив, що автомобіль забрали на штраф майданчик.

ОСОБА_3 стверджує, що від працівників поліції прохання проїхати до медичного закладу не поступало, не було також його відсторонено від керування транспортного засобу, свідків при складанні протоколу не було на місці.

Апелянт звертає увагу, що у протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено, що він двічі притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП. На думку апелянта застосування оплатного вилучення автомобіля не могло бути застосовано до нього, оскільки це суперечить позиції п. 28 Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року.

В судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_3 не зявився, про час, день та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотань про перенесення розгляду справи від останнього до суду апеляційної інстанції не надходило, а тому у відповідності до ч.6 ст. 294 КУпАП, розгляд справи проведено без участі особи, яка подала апеляційну скаргу.

Суд апеляційної інстанції, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги та заявленого клопотання про поновлення строку, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, а також причини пропуску строку, дійшов висновку, що клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню, при цьому апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 268 КУпАП, справа має буди розглянута у присутності особи відносно, якої складено протокол. Суд має право розглянути справу у відсутність особи лише у виключних випадках з дотриманням обовязкової умови, про належне сповіщення особи про час та місце розгляду справи.

Враховуючи наведене та відсутність у матеріалах справи даних про отримання особою сповіщень про розгляд справи, апеляційний суд дійшов висновки, що оскільки особу не було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи, а про результати розгляду йому стало відомо згодом, тому є достатні підстави вважати, що особа з поважних причин вчасно не змогла подати свою апеляційну скаргу. Таким чином, пропущений строк підлягає поновленню, а клопотання задоволенню.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобовязаний повно, всебічно та обєктивно зясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Дані вимоги закону судом першої інстанції були виконані.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи є безпідставними.

Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 130 КУпАП є таким, що відповідає фактичним обставинам справи, та є законним.

Відповідно до ч.3 ст. 130 КУпАП відповідальність настає за дії, передбачені частиною першою цієї статті, вчинені особою, яка двічі протягом року піддавалася адміністративному стягненню за керування транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Вина ОСОБА_5 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 130 КУпАП підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.

Так з протоколу про адміністративне правопорушення серії АП1 № 307077 від 20.07.2015 року вбачається, що ОСОБА_3 інкримінується порушення ч.3 ст. 130 КУпАП те, що він на вимогу працівника міліції відмовився від проходження огляду у присутності двох свідків. Даний протокол ОСОБА_3 підписав без будь-яких зауважень. При цьому письмово зазначив у ньому, що в лікарню їхати відмовляється, факт вживання алкогольних напоїв не заперечував. Даний протокол також був завірений підписами свідків. ОСОБА_6 та ОСОБА_7Ю.(а.с.3)

У письмових поясненнях свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 підтвердили те, що в їх присутності ОСОБА_3 відмовився від проходження огляду на встановлення стану спяніння.(а.с.4-5)

Рапортом працівника міліції також підтверджується, що ОСОБА_3 керував транспортним засобом Hyundai Accent з державним номерним знаком АЕ 3260 ЕТ з явними ознаками алкогольного спяніння.(а.с.6)

Той факт, що ОСОБА_3 на протязі року двічі піддавався адміністративній відповідальності за ст. 130 КУпАП підтверджений наявними в матеріалах справи картками з бази даних поліції та копіями судових рішень. (а.с.9-10)

Отже, переглядаючи матеріали справи, суд апеляційної інстанції встановив, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_3 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 130 КУпАП.

Твердження апелянта про те, що працівники поліції не пропонували йому пройти огляд для встановлення стану спяніння є голослівними, оскільки спростовуються письмовими поясненнями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6. (а.с.4-5)

Спростовані матеріалами справи і доводи апелянта відносно того, що його не було відсторонено від посади, оскільки, як було зазначено працівником міліції у своєму рапорті, автомобіль правопорушника був переданий під керування іншому водієві. (а.с.6)

Недоліки в протоколі про адміністративне правопорушення хоч і мають місце в частині не зазначення того факту, що правопорушник двічі на протязі року піддавався адміністративному стягненню, але вони є такими, що не тягнуть за собою визнання його як доказу по справі недопустимим, оскільки кваліфікація дій правопорушника зазначена вірно і саме в рамках ч.3 ст.130 КУпАП суд першої інстанції і приймав рішення. Крім того, слід звернути увагу, що протокол був складений на ОСОБА_8 саме за ч.3 ст. 130 КУпАП, який останній підписав без будь-яких зауважень.

Помилковим на думку суду апеляційної інстанції є і посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на положення позиції Пленуму ВСУ №14 «Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортну, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 року, оскільки на той час санкція статті 130 КУпАП до осіб, які двічі на протязі року піддавалися адміністративному стягненню, передбачала оплатне вилучення транспортного засобу як додаткове покарання.

Між тим, відповідно до п. 28 вищевказаного Пленуму ВСУ зазначено, що судам необхідно враховувати, що КУпАП не передбачає накладення адміністративного стягнення нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією певної норми. Дані вимоги закону закріплено на даний час в КУпАП.

Відповідно до санкції ч.3 ст. 130 КУпАП на час вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, вона передбачала накладення стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк до десяти років з обовязковим оплатним вилученням транспортного засобу.

Тобто з вищевикладеного вбачається, що санкція ч.3 ст. 130 КУпАП не містить альтернативного покарання, стягнення є основним і обовязковим до застосування. Тому посилання апелянта на постанову Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 року, є недоречним.

Отже, при накладенні на ОСОБА_3 адміністративного стягнення, судом першої інстанції було дотримано всі вимоги статті 33 КУпАП.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку на оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_3 строк на оскарження постанови Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2015 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2015 року, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у позбавлення права керування транспортними засобами на 3 (три) роки з оплатним вилученням транспортного засобу, а саме: автомобіля НОМЕР_1 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно, остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Дніпропетровської області ОСОБА_2