П ОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 556/381/17

26.04.2017 року.

Суддя Володимирецького районного суду Рівненської області, розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності БЛИЩИКА ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, не працюючого,

за ч.1 ст.130 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

04 лютого 2017 року працівниками поліції складено протокол про те, що цього числа біля 19 год. 20 хв. в с.Великі Телковичі Володимирецького району ОСОБА_2 керував транспортним засобом автомобілем «Тойота Раннер» д.н.з.СТ 006113, з явними ознаками алкогольного спяніння, відмовився пройти медогляд на визначення стану спяніння на вимогу працівника міліції, чим порушив Правила дорожнього руху, п.2.5.

В судовому засіданні ОСОБА_2 категорично заперечив свою вину та пояснив, що 04 лютого 2017 року він перебував в с.Великі Телковичі, де доглядав за своїм дідом. Біля 19 години він поїхав до центру села у магазин, біля якого був зупинений працівниками поліції, які перевірили у нього документи на автомобіль та права, і склали протокол про їх відсутність. Інших протоколів відносно нього не складалось, в нетверезому стані він не перебував, і працівники поліції не пропонували йому пройти огляд на місці зупинки або в медичному закладі. Будь-яких свідків під час його зупинки та складання протоколу не було.

Ст.130 КУпАП встановлено відповідальність особи, яка керує транспортним засобом, за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

З приводу відмови ОСОБА_2 від проходження медогляду на стан спяніння судом встановлено наступне.

У відповідності до пп.6-8 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. N 1103, водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється уповноваженою особою Державтоінспекції для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров'я. Огляд може також проводитися в спеціально обладнаних пересувних пунктах (автомобілях), що належать закладам охорони здоров'я і відповідають установленим МОЗ вимогам. Уповноважена особа Державтоінспекції забезпечує проведення огляду водія транспортного засобу в закладі охорони здоров'я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення відповідних підстав. У разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров'я уповноважена особа Державтоінспекції в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп'яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

До протоколу серії БР №185359 долучено пояснення свідків ОСОБА_3 (мешканець смт.Володимирець) та ОСОБА_4 (мешканець с.Мочулище Дубровицького району, в присутності яких ОСОБА_2 відмовився від проходження медогляду на стан спяніння.

Разом з тим, ці письмові пояснення суд не приймає до уваги, оскільки вказані особи не підтвердили їх у судовому засіданні, за викликом до суду не зявились, і їх привід органами внутрішніх справ не виконано. При цьому, свідок ОСОБА_4 взагалі не зареєстрований і не проживає в с.Мочулищі, що підтверджується листом №229 від 24.04.2017 року, у звязку з чим ідентифікувати та викликати до суду цю особу взагалі не представляється можливим.

Таким чином, належних доказів відмови ОСОБА_2 від проходження медичного огляду на стан спяніння суду не надано.

У відповідності до ст.ст.251, 252 КУпАП приймаючи рішення по справі про адміністративне правопорушення, суд оцінює докази в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При оцінці доказів у даному провадженні, враховуючи, що санкцією ст.130 КУпАП передбачено одночасне застосування таких стягнень як грошовий штраф значного розміру із позбавленням права керувати транспортним засобом щонайменше на один рік, суд виходить із засад змагальності, презумпції невинуватості, а також із положень ст.62 Конституції України, згідно з якою обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях та доказах, одержаних незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь

Такий висновок суду ґрунтується на судовій практиці Європейського Суду з прав людини, за змістом якої при вирішенні питання про обсяг поняття кримінального обвинувачення, Суд застосовує три критерії для визначення випадків, коли йдеться про кримінальне обвинувачення: критерій національного права ("перший критерій"), критерій кола адресатів ("другий критерій") та критерій правових наслідків для адресата ("третій критерій"). При цьому, Суд зазначає, що критерій національного права не є визначальним. Навпаки, вирішальними чинниками для кваліфікації справи як «кримінальної» згідно до завдань Конвенції є розміри порушення норми, а також характер і суворість можливого покарання (розмір штрафу, можливість увязнення, тривалість можливого увязнення та ін.). Подібна позиція суду викладена у рішеннях по справі «Engel and Others v. the Netherlands» (рішення від 08.06.1976 року), «Benham v. the United Kingdom» (рішення від 10.06.1996 року).

Разом з тим, в матеріалах адміністративної справи про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за ст.130 ч.1 КУпАП відсутні належні докази на підтвердження його вини у скоєному.

Згідно ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись п.1) ст.247, ст.ст.251, 252 КУпАП, суддя, -

п о с т а н о в и в:

Закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення за ст.130 ч.1 КУпАП відносно в звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя: