Справа № 308/5339/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2017 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді: Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., прокурора Малицький С.І., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Ужгород, справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, українця, громадянина України, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, судді у відставці, ІНФОРМАЦІЯ_4, одруженого, раніше не судимого, щодо вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно протоколу про адміністративне правопорушення № 37 про порушення ч. 2 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, громадянин України ОСОБА_1, обіймаючи з 12 травня 2015 року по 13 грудня 2016 року посаду судді апеляційного суду Закарпатської області, будучи відповідно до підпункту «г» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України Про запобігання корупції, субєктом відповідальності за правопорушення повязані з корупцією, в порушення вимог ч. 2 ст. 52 Закону України Про запобігання корупції, не повідомив Національне агентство з питань запобігання корупції про суттєві зміни у своєму майновому стані, а саме після одноразового отримання (виплати) грошових коштів у сумі 89931,99 грн., у якості заробітної плати, вихідної допомоги кінцевого розрахунку, розмір якого перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених на 1 січня 2017 року, що є суттєвою зміною у майновому стані, у десятиденний строк з моменту виплати (з 15 грудня до 26 грудня 2016 року), письмово не повідомив про те Національне агентство з питань запобігання корупції, шляхом внесення інформації до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, чим вчинив на думку Управління захисту економіки в Закарпатській області ДЗЕ Національної поліції України адміністративне правопорушення, повязане з корупцією, передбачене частиною 2 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судовому засіданні прокурор підтримав обставини викладені у протоколі, просив суд визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_1 у судовому засіданні свою вину у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не визнав. Повідомив що в його діях відсутній склад даного правопорушення, оскільки діяння, передбачені ст. 172-6 КУпАП є діяннями з формальним складом, які можуть бути вчинені тільки з умислом, однак ні у протоколі, ні прокурором в судовому засіданні не наведено обґрунтувань та доказів на підтвердження субєктивної сторони даного правопорушення, тобто не встановлена його вина у формі умислу, мотив та мета інкримінованого йому правопорушення, а також час та місце його вчинення.

Також ОСОБА_1 зазначив що всі відомості, які відповідно до статті 46 Закону України Про запобігання корупції зазначаються у декларації, у тому числі вказана у протоколі отримана при звільненні одноразова виплата, ним відображені 14 грудня 2016 року у розділі 11 декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка розміщена на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, та роздруківка якої знаходиться у матеріалах справи про адміністративне правопорушення, що свідчить про повідомлення ним НАЗК про отримання наведених у протоколі грошових коштів, шляхом зазначення їх у електронній декларації, поданої після звільнення. Повідомлення в порядку ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» шляхом подачі електронної декларації до НАЗК і не повідомлення в порядку ст. 52 цього Закону шляхом подачі окремої інформації до НАЗК про суттєві зміни у майновому стані субєкта декларування виключають наявність вини у формі умислу у вчиненні зазначених дій, а відтак і наявності субєктивної сторони інкримінованого йому правопорушення.

ОСОБА_1 просив суд закрити провадження у справі в звязку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП.

Заслухавши думку прокурора, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, згідно рішення Вищої ради юстиції Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Закарпатської області у відставку від 8 грудня 2016 року № 3051/0/15-16, ОСОБА_1 звільнено з посади судді апеляційного суду Закарпатської області у звязку з поданням заяви про відставку.

Згідно наказу в.о. голови апеляційного суду Закарпатської області Про звільнення та відрахування з штату суду судді Вербицького В.В. від 13 грудня 2016 року № 6.3.1. - 352, відповідно до ст. 126 Конституції України, ст.ст. 112, 116, 135, 143 Закону України Про судоустрій і статус суддів, рішення Вищої ради юстиції від 8 грудня 2016 року № 3051/0/15-16, ст.ст. 47, 83 КЗпП України, суддю Вербицького Володимира Володимировича відраховано з штату апеляційного суду Закарпатської області з 14 грудня 2016 року у звязку з поданням заяви про відставку та його звільнення з посади судді апеляційного суду Закарпатської області.

Згідно листа апеляційного суду Закарпатської області від 01.02.2017 року № 1988/5/17 вих., загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з 1 вересня 2016 року по 14 грудня 2016 року, складає 200806,83 гривень, з яких нараховані у грудні 2016 року 79200,00 гривень - вихідна допомога та 38727,94 гривень зарплата, разом за грудень 2016 року нараховано 117927,94 гривень. При цьому слід зазначити, що вихідна допомога нарахована згідно наказу від 13 грудня 2016 року № 6.3.1-352 у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Таким чином, на підставі вищевказаного нарахування ОСОБА_1 при звільненні нараховано грошові виплати на загальну суму 117927,94 гривень.

Відповідно до вимог КУпАП, одним із завдань провадження у адміністративних справах цієї категорії є забезпечення судами своєчасного, всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин, передбачених ст.ст. 247 і 280 КУпАП, звертаючи особливу увагу на зясування таких питань: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягується до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, передбаченого КпАП; чи є особа винною у його вчиненні; чи належить вона до субєктів цього правопорушення; чи не містить правопорушення ознак злочину; чи не закінчилися на момент розгляду справи строки, передбачені ст.38 КпАП; чи немає інших обставин, що виключають провадження у справі.

Суди мають також зясовувати мотив і характер вчиненого діяння, повноваження особи, яка його вчинила, наявність причинного звязку між діянням і виконанням особою повноважень, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним у матеріалах справи доказам, суд повинен дати належну оцінку.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, повязані з корупцією, суди зобовязані забезпечувати своєчасний та якісний їх розгляд, точне й неухильне застосування чинного законодавства.

Вирішуючи справи цієї категорії, суди повинні керуватися Конституцією, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), законом «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-VІІ, КпАП, іншими нормативно-правовими актами, а також практикою Європейського суду з прав людини.

У цьому аспекті слід зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обовязків осіб, національні органи зобовязані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону та розяснення Національного агентства з питань запобігання корупції, особи які станом 01.09.2016 та в подальшому, займали відповідальне становище, зобовязані в десятиденний термін, шляхом заповнення відповідної Е-декларації на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, повідомити Національне агентство про суттєві зміни у майновому стані (в разі їх виникнення), які перевищують 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року.

Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції №3 затверджено Форму повідомлення про суттєві зміни в майновому стані суб'єкта декларування, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15.07.2016р. за №961/29091, відповідно до якої під суттєвою зміною у майновому стані суб'єкта декларування розуміється отримання ним одноразового доходу або придбання майна на суму, яка перевищує 50 мінімальних заробітних плат, встановлених на 01 січня, у якому подається повідомлення. Якщо вартість майна перевищує 50 мінімальних заробітних плат, але була сплачена частинами, то повідомлення про суттєві зміни в майновому стані подається після переходу права власності на таке майно. Дохід, який був нарахований, але не сплачений (не отриманий), не повідомляється. Повідомлення про суттєві зміни у майновому стані суб'єкта декларування подається ним особисто шляхом заповнення відповідної електронної форми на веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції через власний персональний електронний кабінет суб'єкта декларування у системі Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Інформація, включена в повідомлення про суттєві зміни у майновому стані суб'єкта декларування, повинна бути також відображена в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яку такий суб'єкт декларування подає відповідно до Закону України Про запобігання корупції.

Одночасно, згідно з листа-розяснення Національного агентства з питань запобігання корупції № 51-09/2732/17 від 08.02.2017 у розділі 2 «Доходи у тому числі подарунки» повідомлення про суттєві зміни субєкта декларування зазначається отриманий дохід, у тому числі заробітна плата (грошове забезпечення), отриману як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом. Під заробітною платою розуміється основна заробітна плата, а також будь-які заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) особі у звязку з відносинами трудового найму. Враховуючи викладене, субєкт декларування, у разі отримання заробітної плати, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатної особи на 1 січня відповідного року, повідомляє про зміни у майновому стані у десятиденний строк з дня отримання заробітної плати (грошового забезпечення), тобто загальної суми нарахованої заробітної плати.

Проте, лист - розяснення носить рекомендаційний характер та датований 08.02.2017, тобто після граничної дати повідомлення про суттєві зміни у майновому стані, зазначеної в протоколі про адміністративне правопорушення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, відповідно до частини 2 статті 45 Закону України Про запобігання корупції, припиняючи діяльність, повязану з виконанням функцій держави, подано декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період з 1 січня 2016 року по 14 грудня 2016 року, яка розміщена на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції (https://public.nazk.gov.ua/declaration/cc7e09a3-b0ee-4269-bd52-b57ff7043f21), та роздруківка якої знаходиться у матеріалах справи про адміністративне правопорушення, у розділі 11 Доходи, у тому числі подарунки, в якій зокрема зазначено дохід, отриманий у виді заробітної плати за основним місцем роботи в апеляційному суді Закарпатської області в розмірі 378029 гривень, вказаний розмір доходу у сумі 13398 гривень отриманий в апеляційному суді Закарпатської області, як компенсація при переїзді на роботу в іншу місцевість, зазначена допомога отримана при народженні дитини у розмірі 17616 гривень, виплачена Управлінням праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради, а також 500 гривень гонорари та інші виплати Національної школи суддів України. Таким чином декларант відобразив дохід, який отримав особисто, у розмірі 409543 гривні.

Крім цього, на виконання частини 2 статті 45 Закону України Про запобігання корупції, ОСОБА_1 припинивши діяльність, повязану з виконанням функцій держави, наступного року, після звільнення з посади судді апеляційного суду Закарпатської області, подав в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік, тобто за 2016 рік (https://public.nazk.gov.ua/declaration/fd639285-bddd-4e0a-82cd-35344bcbb0e0), у розділі 11 Доходи, у тому числі подарунки, якої зокрема зазначено аналогічну суму загального доходу декларанта у загальній сумі 409543 гривні.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, пов'язані з корупцією, суди зобов'язані забезпечувати своєчасний та якісний їх розгляд, точне й неухильне застосування чинного законодавства.

Вирішуючи справи цієї категорії, суди повинні керуватися Конституцією України, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон), Кодексом України про адміністративні правопорушення, іншими нормативно-правовими актами України, а також практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У цьому аспекті слід зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Частиною 2 ст. 172-6 КУпАП передбачено відповідальність за адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, а саме неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про відкриття валютного рахунка в установі банку-нерезидента або про суттєві зміни у майновому стані.

Частиною 1 ст. 1 Закону України Про запобігання корупції визначено, що правопорушення, повязане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до положень ст. 9 КупАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Склад правопорушення за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП є формальним, оскільки обовязковим елементом обєктивної сторони є умисна дія - умисне неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про суттєві зміни у майновому стані. Тому орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення повинен довести в діях особи умисел на неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про суттєві зміни у майновому стані.

Субєктивна сторона даного правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Суд звертає увагу, що ні у протоколі про адміністративне правопорушення, ні прокурором у судовому засіданні не наведено обґрунтувань та доказів на підтвердження субєктивної сторони даного правопорушення. Тобто не встановлені і не доведені вина у формі умислу, мотив (корисливий, особиста зацікавленість, неправильно зрозумілі інтереси служби, тощо) та мета інкримінованого йому правопорушення, а також час та місце його вчинення.

Зокрема, повідомлення в порядку ст. 45 Закону України Про запобігання корупції шляхом подачі електронної декларації до НАЗК і не повідомлення в порядку ст. 52 цього Закону шляхом подачі окремої інформації до НАЗК про суттєві зміни у майновому стані субєкта декларування виключають наявність вини у формі умислу в учиненні зазначених дій, а відтак і наявності субєктивної сторони даного правопорушення.

Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що будь-які докази того, що ОСОБА_1 діяв умисно, усвідомлював протиправний характер своїх дій, який посягає на встановлений правопорядок, в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні.

Крім того, при прийнятті рішення суд звертає увагу на те, що системний аналіз вжитого в абз.1 ч.2 ст.45 Закону формулювання «припиняє діяльність» дає підстави констатувати, що термін «припинення» за загальним правилом (ст.36 Кодексу законів про працю України) співвідноситься із терміном «звільнення» як ціле і частина, охоплюючи останнє. Це саме випливає з аналізу норм інших спеціальних нормативно-правових актів, зокрема з положень Закону України «Про державну службу» (ст. 83), Закону України «Про статус народного депутата України» (ст.4) тощо, де зазначена термінологія підміняється одна одною. Разом з тим із цього правила є винятки. Так, Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402) розрізняє терміни «звільнення» (статті 112-118) та «припинення» (статті 119-125), а отже, розмежовує їх, передбачаючи різні підстави для настання таких юридичних фактів. Наведені положення цього Закону повністю кореспондують зі ст.126 Конституції України, яка також розмежовує ці поняття. Аналогічний підхід використано законодавцем щодо припинення повноважень судді Конституційного Суду України та його звільнення (ст.149-1 Конституції України).

Так, у ч.7 ст.126 Конституції України, ст.119 Закону № 1402 зазначено, що повноваження судді припиняються виключно в разі: 1) досягнення суддею шістдесяти п'яти років; 2) припинення громадянства України або набуття суддею громадянства іншої держави; 3) набрання законної сили рішенням суду про визнання судді безвісно відсутнім або оголошення померлим, визнання недієздатним або обмежено дієздатним; 4) смерті судді; 5) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді за вчинення ним злочину. Цей перелік є вичерпним. Слід зазначити, що саме такий підхід використала Рада суддів України, приймаючи рішення від 15 вересня 2016 року № 54 «Щодо питання припинення повноважень суддів з визначених Законом № 1402-VIII підстав».

Крім того, слід зауважити, що виключною підставою для припинення трудових відносин судді з відповідним судом, згідно зі ст.125 Закону № 1402, є саме припинення повноважень судді (статті 119-125). Звільнення ж судді з підстав, визначених ч.6 ст.126 Конституції України, ст.112 Закону № 1402, не є підставою для припинення трудових відносин в аспекті зазначених вище норм Конституції України та спеціального закону.

Іншими словами, беручи до уваги положення ст.7 КУпАП, згідно з якою «застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом», тобто яка передбачає чітке виконання передбачених законом норм, а отже, забороняє притягнення особи до адміністративної відповідальності за аналогією, тобто унеможливлює застосування по аналогії норм, що закріплюють склад правопорушень, з огляду на проведений вище аналіз, судді, які звільняються з підстав, визначених ч.6 ст.126 Конституції України, не можуть бути суб'єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. Наведене стосується й інших правопорушень, передбачених ст.172-6 КУпАП, у тому числі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення про суттєві зміни в майновому стані (ч.2 цієї статті), наприклад, внаслідок отримання суддею вихідної допомоги у зв'язку з відставкою до досягнення ним шістдесяти п'яти років, адже суб'єкт їх вчинення однаковий.

Згідно з ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про міжнародні договори», від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов'язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Згідно з ч.2 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, від 04.11.1950 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgment of 2 September 1998. Reports. 1998 VI. представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення, і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу.

Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно здобутих доказів.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1, відрахований з штату апеляційного суду Закарпатської області з 14 грудня 2016 року у звязку з поданням заяви про відставку та його звільнення з посади судді апеляційного суду Закарпатської області, тобто з підстав передбачених ст. 126 Конституції України, а тому він не може бути суб'єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, суд приходить до переконання про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому провадження у справі про адміністративне правопорушення, повязане з корупцією, відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ч. 6, 7 ст. 126 Конституції України, ч. 2 ст. 52 Закону України Про запобігання корупції, ст.ст. 7, 9, 10, 11, ч. 2 ст. 172-6, ст.ст. 247, 283-285, 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за частиною 2 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити, на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова про адміністративне правопорушення може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_2