А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

12.06.2017 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в особі судді Стана І.В., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав прокурор відділу прокуратури Закарпатської області Малицький С.І.,

в с т а н о в и в :

постановою судді Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2017 року провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки та мешканки АДРЕСА_1, українки, громадянки України, з вищою освітою, тимчасово не працюючої,

за ч. 1 ст. 172-9 КУпАП закрито в зв'язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення № 13 від 08.02.2017, ОСОБА_2, працюючи на посаді директора Великоком'ятівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Виноградівської районної ради, будучи суб'єктом відповідальності за корупційні правопорушення відповідно до п. п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», діючи умисно, достовірно знаючи, що працівникам школи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у період з 04.06.2016 по 13.06.2016 та з 11.07.2016 по 25.07.2016 нарахована заробітна плата, у той час як останні фактично були відсутні на робочому місці, і не виконували свої посадові обов'язки, не вжила заходів щодо припинення такого правопорушення та негайно письмово не повідомила про його вчинення спеціально уповноважений суб'єкт у сфері протидії корупції, чим порушила встановлені ч. 7 ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції» вимоги щодо невжиття заходів із протидії корупції.

В апеляційній скарзі прокурор відділу прокуратури Закарпатської області Малицький С.І. вказує на те, що постанова судді є незаконною. Посилається на те, що висновок судді про те, що оскільки ОСОБА_2 з 18.07.2016 була звільнена з посади директора школи, то із цього часу суб'єктом відповідальності за корупційне правопорушення відповідно до п. п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» не являлася, а тому не могла повідомити спеціально уповноважений суб'єкт у сфері протидії корупції про відсутність на роботі працівниць школи ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Окрім того, в апеляційному поданні прокурор посилається на ст. 250 КУпАП та на листи Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо застосування норм КУпАП, як на правову підставу звернення з апеляційним поданням у даній справі. Просить постанову скасувати; прийняти нову, якою ОСОБА_2 визнати винною у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 172-9 КУпАП адміністративного правопорушення й накласти на неї адміністративне стягнення у межах санкції даної статті.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, проаналізувавши апеляційне подання, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 250 КУпАП, при здійсненні нагляду за додержанням і правильним застосування законів при провадженні в справах про адміністративне правопорушення прокурор має право, у тому числі, оскаржувати постанову і рішення по скарзі в справі про адміністративне правопорушення.

Разом із цим, за змістом ч. 1 ст. 287 КУпАП (у редакції зі змінами від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ), постанова в справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена прокурором лише у випадках, передбачених частиною 5 ст. 7 цього Кодексу, якою передбачено, що прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення шляхом реалізації повноважень щодо нагляду за додержанням законів при застосуванні заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Положення ч. 1 ст. 287 та ч. 5 ст. 7 КУпАП кореспондуються з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якого однією з функцій прокуратури є нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян. Повноваження прокурора при здійсненні такого нагляду визначені ст. 26 даного Закону і спрямовані на захист прав, і свобод особи, яка примусово тримається в будь-яких місцях згідно із судовим рішенням або рішенням адміністративного органу.

Втім, оскаржуваною постановою заходи примусового характеру, пов'язані з обмеженням особистої свободи громадян, не застосовувались.

Тобто, у даному випадку прокурор не наділений функцією нагляду у відповідності до ч. 5 ст. 7 КУпАП та не має законодавчо визначених повноважень на оскарження судового рішення згідно зі ст. 287 КУпАП та ч. 2 ст. 294 КУпАП.

Крім того, згідно з вимогами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року в справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, з вимогою, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого питання, порушує вимогу «якості закону». У разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Як убачається з апеляційної скарги прокурор порушує питання про погіршення становища ОСОБА_2.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП, визначено вичерпний перелік осіб, які наділені правом на апеляційне оскарження. Прокурор, як учасник провадження в справах про адміністративні правопорушення, виключений із зазначеного переліку суб'єктів апеляційного оскарження на підставі Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ, шляхом внесення змін у ч. 2 ст. 294 КУпАП, тобто позбавлений права оскаржувати рішення судів першої інстанції, постановлені за результатами розгляду суддями справ про адміністративні правопорушення.

Ухвалою Конституційного Суду України від 08 грудня 2015 року за №49-у/2015 у справі №2-43/2015 встановлено неузгодженість положень ч. 5 ст. 7, ст. 250, ч. 1 ст. 287 та ч. 2 ст. 294 КУпАП щодо повноважень прокурора оскаржувати постанови суду в справах про адміністративне правопорушення. Відповідно до вказаної ухвали усунення таких розбіжностей може бути вирішене лише в законодавчому порядку.

Ураховуючи вищенаведене, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 294 КУпАП, враховуючи, що апеляційну скаргу подано особою, яка не наділена правом апеляційного оскарження в даній справі, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати аналогію права та повернути апеляційну скаргу особі, що її подала - прокурору відділу прокуратури Закарпатської області Малицькому С.І..

Керуючись ст. ст. 7, 250, 287, 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу, яку подав прокурор відділу прокуратури Закарпатської області Малицький С.І. на постанову Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2017 року, якою провадження в справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 172-9 КУпАП щодо ОСОБА_2 закрито в зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, - повернути прокурору відділу прокуратури Закарпатської області Малицькому С.І., як особі, яка її подала.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя І.В. Стан