Єдиний унікальний номер 728/1937/17
Номер провадження 3/728/641/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2017 року місто Бахмач

Бахмацький районний суд Чернігівської області

у складі головуючого судді Пархоменка П.І.

за участі:

секретаря судового засідання Горбач Н.Д.

особи, яка притягується

до адміністративної відповідальності ОСОБА_1

розглянув матеріали, які надійшли з Бахмацького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, українця, громадянина України, уродженця та жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 32, кв. 54, фактично проживає вулиця Пирогова, б. 12, ІНФОРМАЦІЯ_3, розлучений, має одну неповнолітню дитину, працює водієм пожежних автомобілів ДСНС м. Київ,

за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), -

В С Т А Н О В И В :

І. Опис обставин, установлених під час розгляду справи.

1.11 жовтня 2017 року до Бахмацького районного суду Чернігівської області надійшов протокол серії БР № 012133 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною першою статті 130 КУпАП, в якому зазначено, що 7 жовтня 2017 року о 1 годині 20 хвилин ОСОБА_1 в м. Бахмач Чернігівської області по вулиці Г. Крут керував автомобілем НОМЕР_1 в стані алкогольного спяніння. Від огляду на стан спяніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху України.

ІІ. Пояснення осіб, які беруть участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення.

2.В судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав та пояснив, що він правопорушення не вчиняв, коли його зупинили працівники поліції він не відмовлявся пройти медичний огляд, при цьому на місці зупинки йому не пропонували пройти огляд і протокол не складали.

Зокрема, ОСОБА_1 погодився поїхати в лікарню, де освідування не проводилось, оскільки не було лікаря, дані обставини можуть підтвердити працівники медичного закладу.

Свою незгоду із обставинами викладеними в протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 також виклав при підписані протоколу.

ОСОБА_2, який склав протокол про адміністративне правопорушення в судовому засіданні пояснив, що під час чергування 7 жовтня 2017 року було зупинено автомобіль під керуванням ОСОБА_1 Після зупинки ОСОБА_1 відмовився пройти огляд на стан алкогольного спяніння, в присутності двох свідків. Протокол було складено вже у відділі поліції, також в присутності свідків, які поставили свої підписи в ньому.

4.Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що він повертався із кафе „Зодіак додому побачив, як працівники поліції зупинили автомобіль ОСОБА_1 і запросили свідка засвідчити факт відмови пройти медичний огляд на стан спяніння.

ОСОБА_3 зазначив, що дійсно ОСОБА_1 на пропозицію працівників поліції відмовився пройти медичний огляд, при цьому окрім працівників поліції був присутній ще один свідок. В подальшому працівники поліції, свідки та ОСОБА_1 проїхали до відділу поліції, де було складено протокол.

5.Свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона працює медичною сестрою в Бахмацькій центральній районній лікарні і 7 жовтня 2017 року перебувала на чергуванні. Так, близько 1 години 20 хвилин до лікарні працівники поліції доставили ОСОБА_1 для проведення огляду на стан спяніння, у звязку із чим вона зателефонувала до лікаря-нарколога, який слухавку не взяв, що і стало причиною того, що працівники поліції огляд ОСОБА_1 не проводили, але останній не висловлював своєї незгоди на проведення такого огляду.

Також, ОСОБА_4 пояснила, оскільки огляду проведено не було відповідної реєстрації інформації про доставлення ОСОБА_1 до медичного закладу не проводилось.

6.Свідок ОСОБА_5 неодноразово в судове засідання за викликом Суду не зявився, про причини неявки Суд не повідомив, інших можливостей провести допит свідка в даній конкретній ситуації Суд позбавлений.

ІІІ. Досліджені в судовому засіданні докази.

7.Таким чином, на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення в судове засідання надано такі докази: протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 012133, пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_3, а також було допитано працівника поліції, який складав протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_6

8.В свою чергу особа, яка притягується до адміністративної відповідальності в спростування своєї вини надала особисті пояснення та було допитано свідка ОСОБА_4, а також надано графік роботи ОСОБА_4

ІV. Оцінка Суду.

9.Оцінюючи зазначені вище докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю Суд враховує.

Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини „поза розумним сумнівом означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного „розумного сумніву в цьому, тоді як наявність такого „розумного сумніву у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

10.Так, в даній ситуації ОСОБА_1 повністю заперечив вчинення ним адміністративного правопорушення, а саме вказав, що він був доставлений в медичний заклад і від огляду не відмовлявся (див. пункт 2), що узгоджується з поясненнями свідка ОСОБА_4 (див. пункт 5) і що в своїй сукупності відповідно до статті 251 КУпАП може бути доказами в справі про адміністративне правопорушення.

11.З іншої сторони надаючи оцінку протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 012133 і поясненням особи, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_3, Суд звертає увагу на наступне.

12.Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка є джерелом права в Україні кожному гарантовано право на справедливий суд.

За своєю структурою стаття 6 Конвенції в частині першій встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, повязаного з правами та обовязками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

13.Розглядаючи дану конкретну ситуації і досліджуючи питання про розповсюдження гарантій статті 6 Конвенції на даний випадок, Суд звертає увагу, що виходячи з прецедентної практики Європейського Суду з прав людини хоч і за національним законом ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності, йому предявлено „кримінальне обвинувачення в його автономному розумінні Європейським Судом, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Михайлова проти Російської Федерації).

Зокрема, в даному випадку Судом враховується, що адміністративне стягнення у виді штрафу, разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер.

Так, в пояснювальній записці до проекту Закону України Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення (щодо посилення відповідальності за керування транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції), яким в подальшому було закріплено діючі санкції, як один із аргументів посилення відповідальності було зазначено, що міжнародний досвід забезпечення безпеки на дорогах свідчить, що одним з найпростіших способів примусити водіїв дотримуватися вимог правил дорожнього руху є розроблення системи їх ефективного покарання та посилення відповідальності за керування транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння.

Також, звертаємо увагу на те, що розмір штрафу в декілька разів перевищує розмір мінімальної заробітної плати по Україні, а проведений порівняльно-правовий аналіз із санкцією, яка передбачена за порушення правил дорожнього руху і міститься в Кримінальному кодексі України (частина перша статті 286 ) свідчить, що штраф за вказане адміністративне правопорушення перевищує розмір штрафу за кримінально каране діяння за національним законодавством України. На проблему співвідношення санкцій звертало увагу і Головне науково-експертне управління Верховної ради України надаючи свій висновок на зазначений проект закону.

Наведені обставини свідчать, що адміністративне правопорушення передбачене статтею 130 КУпАП може бути віднесено до „кримінального обвинувачення в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

Також Суд зауважує, що в деяких інших справах проти України Європейський Суд розглядав питання про віднесення правопорушень передбачених КУпАП до „кримінального аспекту в розумінні Конвенції, що з огляду на суворість передбаченого покарання правопорушення, не є незначним (див. пункт 33 рішення у справі „Гурепка проти України (№ 2)) та такі адміністративні провадженні слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій статті 6 Конвенції.

14.Отже повертаючись до обставин даної справи Суд звертає увагу на те, що частина перша статті 130 КУпАП в тому числі, передбачає відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що в даному випадку інкримінується ОСОБА_1

Таким чином, в даній ситуації вимагається доведення того, що ОСОБА_1 відмовився від проходження медичного огляду у встановленому законом порядку, на підтвердження чого, як було зазначено вище (див. пункт 7) Суду було надано протокол про адміністративне правопорушення серії та пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_3, було допитано ОСОБА_6, Який склав протокол про адміністративне правопорушення.

15.Обовязково слід наголосити, що процедура розгляду справ про адміністративні правопорушення не передбачає участі при судовому розгляді сторони обвинувачення, що може призвести до змішування ролі обвинувача і судді і тим самим дати підстави для законних сумнівів неупередженості суду, порушити принцип змагальності (див. наприклад пункти 75-79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Карелін проти Росії, пункт 54 справи „Озеров проти Росії, пункти 44-45 справи „Кривошапкін проти Росії).

У звязку із чим Суд не може самостійно перебирати на себе „функції обвинувачення і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає „обережності дій суду при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.

16.В цій ситуації на думку Суду в матеріалах справи не знайшло підтвердження того, що ОСОБА_1 відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного спяніння.

●Зокрема, як було зазначено вище (див. пункт 11) ОСОБА_1 повністю заперечив вчинення ним адміністративного правопорушення, а саме вказав, що він був доставлений в медичний заклад і від огляду не відмовлявся, що узгоджується з поясненнями свідка ОСОБА_4

●В такій ситуації протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказом по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у Суду.

●З цих самих причин не можна покласти в обґрунтування вини ОСОБА_1 пояснення особи, яка склала протокол про адміністративне правопорушення (див. пункт 3), яка по суті і виконує функцію „державного обвинувачення, що проявляється у виявленні правопорушення, збирані доказів і переданні їх на розгляд суду, а тому враховуючи такий особливий правовий статус ОСОБА_6 та сукупність інших доказів по справі Суд не може розцінити його пояснення надані в судовому засіданні, як беззаперечний доказ вини ОСОБА_1

●Показання свідка ОСОБА_3 викликають у Суду серйозні сумніви, оскільки в першу чергу вони спростовуються поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності та свідка ОСОБА_4 (див. пункти 2, 5, 11).

По-друге аналіз справ даної категорії, які знаходились на розгляді в Бахмацькому районному суді Чернігівської області свідчить, що дана особа приймає систематичну участь в якості свідка при складені відповідних протоколів про адміністративне правопорушення, при цьому мають місце випадки, що пояснення даного свідка не відповідали обставинам справи, що поряд із іншими доказами по справі викликає „сумніви в достовірності таких пояснень.

●Також, у Суду викликає занепокоєння „підстава порушення адміністративного провадження, зокрема згідно із рапортом про виявлення кримінального правопорушення 7 жовтня о 1 годині 02 хвилини надійшло повідомлення зі служби 102 в якому заявник повідомив, що водій ОСОБА_7 знаходиться в стані алкогольного спяніння. Суд звертає увагу, що заявник із вказаним номером систематично звертається в правоохоронні із такими заявами, при цьому Суд позбавлений можливості зясувати обставини, щодо особи вказаного заявника, оскільки номер телефону не працює.

В сукупності з іншими доказами по справі в даних конкретних правовідносинах зазначена підстава для порушення адміністративного провадження, зовні виглядає, як „не переконлива підстава виявлення адміністративного правопорушення

●Щодо пояснень свідка ОСОБА_5, який неодноразово в судове засідання за викликом Суду не зявився (див. пункт 6) Суд звертає увагу на положення пункту „d частини третьої статті 6 Конвенції, яким кожному обвинуваченому гарантовано право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

В своїй прецедентній практиці даючи тлумачення Конвенції Європейський Суд неодноразово повторював, що з метою забезпечення змагальності процесу всі докази мають, як правило, подаватися у відкритому судовому засіданні у присутності обвинуваченого. Існують винятки з цього принципу, але вони не можуть призводити до порушення права на захист. За деяких обставин може виникнути потреба у використанні показань, отриманих на етапі розслідування. Якщо підсудному було надано достатню й належну можливість спростувати такі показання - при їх оголошенні або на пізнішому етапі провадження, - саме по собі їх прийняття як доказів не суперечитиме вимогам пункту 1 та підпункту „d пункту 3 статті 6 Конвенції. Але з цього природно випливає, що в разі, якщо обвинувальний вирок виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, яку обвинувачений (підсудний) не мав можливості допитати особисто чи домогтися її допиту під час розслідування справи або судового розгляду, права сторони захисту виявляються обмеженими настільки, що передбачені статтею 6 Конвенції гарантії виявляються порушеними. Щодо показань свідків, допитати яких у присутності підсудного або його захисника виявилося неможливим, Європейський Суд зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції, узятий у поєднанні з пунктом 3 статті 6 Конвенції, вимагає від Договірних Сторін ужити конкретних заходів для того, щоб підсудний мав можливість допитати свідків, які свідчать проти нього, чи домогтися їх допиту. Однак, якщо немає підстав звинувачувати органи влади в недостатньо старанних зусиллях із забезпечення підсудному можливості допитати відповідних свідків, відсутність цієї можливості як така не означає необхідності припинення кримінального переслідування. Водночас слід з надзвичайною обережністю ставитися до доказів, отриманих від свідка за обставин, що не давали змоги забезпечити право сторони на захист тією мірою, якою Конвенція завжди вимагає забезпечувати його. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати (пункт 41 справи „ОСОБА_8 проти України).

Як висновок Суд підкреслює, частини 1 і 3 (d) статті 6 Конвенції, як загальне правило вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати докази свідка обвинувачення і допитати його або під час надання останнім своїх показань, або пізніше. Обвинувачення не може ґрунтуватися виключно чи вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не може заперечити. Із цього випливає, що якщо засудження виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, допитати яку чи домогтися допиту якої підсудний не мав можливості ані під час досудового слідства, ані під час судового розгляду, права захисту виявляються обмеженими в тій мірі, що є несумісною з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції (пункт 54 Рішення Європейського Суду у справі Корнєв і Карпенко проти України).

Так, відповідно до матеріалів справи пояснення свідка ОСОБА_5 мають одне із вирішальних значень для встановлення вини ОСОБА_1 при цьому дані пояснення спростовуються поясненнями свідка захисту ОСОБА_4 (див. пункт 5), що потребувало перевірки пояснень свідка обвинувачення в судовому засіданні, але як і особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, так і Суд були позбавлені можливості зробити відповідну „перевірку.

З огляду на міркування викладені вище Суд не може покласти в основу обвинувачення пояснення свідка ОСОБА_5, який не був допитаний в судовому засіданні і пояснення якого мають вирішальне значення по даній справі.

17.Наведені факти у відповідності до статті 62 Конституції України повинні тлумачитись судом на користь ОСОБА_9 і вони не дають змоги Суду однозначно оцінити дії останнього, як такі, що містять склад адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті130 КУпАП.

18.Відповідно до положень статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Таким чином, з протоколу про адміністративне правопорушення та наданих доказів в підтвердження вини, особи, яка притягується до адміністративної відповідальності не слідує, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За даних обставин Суд доходить до висновку, що наявні всі підстави для закриття провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_9 складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 1, 9, 23, 33, 130, 276-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Закрити провадження в справі щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Чернігівської області через Бахмацький районний суд Чернігівської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя Бахмацького районного суду

Чернігівської області ОСОБА_10