АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 33/796/142/2017 Постанова винесена суддею Ясельським А.М.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2017 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва Горб І.М., за участю особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2, розглянувши апеляційну скаргу

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою технічноюосвітою, не одруженого, працюючого механіком в ЗАТ «Коменгаз», проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, який раніше до адміністративної відповідальності не притягувався,

на постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року,

в с т а н о в и в:

Постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 рокуОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Також постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 275 грн. 60 коп.

Згідно з постановою суду, 20 квітня 2016 року о 21 год. по бул. Кольцова, 14-а в м. Києві ОСОБА_2, керував автомобілем «Toyota Rav-4», державний номерний знак НОМЕР_1, в стані алкогольного сп'яніння. Огляд на стан сп'яніння проводився в установленому законом порядку в присутності двох свідків за допомогою алкотестеру «Драгер-6810», який видав результат рівний 3,01 ‰, чим порушив п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України.

Суд у постанові дійшов висновку про те, що в діях ОСОБА_2 наявнийсклад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, вважаючи постанову суду незаконною та необґрунтованою, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи,просить її скасувати та закрити провадження у справі за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції, всупереч ст. 252 КУпАП, не забезпечив всебічного, повного і об'єктивного дослідження всіх обставин справи у їх сукупності, а саме, не допитав свідків, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, не викликав у судове засідання і не опитав його та не дослідив інші докази, що спростовують його вину, а тому незаконно притягнув його до адміністративної відповідальності, оскільки в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Крім того, в порушення вимог ст.ст. 280, 283 КУпАП постанова суду не містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, які вказують на його вину у скоєнні адміністративного правопорушення, а тому не з'ясовані всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому зазначає, що він не визнав своєї вини, та вважає, що було грубо порушено його право на захист, так як йому було відмовлено при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката чи іншого фахівця у галузі права.

Також вказує й на те, що під час розгляду справи не було наведено жодних доказів, передбачених ст. 251 КУпАП, щодо порушення ним вимог п. 2.9 (а) ПДР, чим було порушено ст. 279 КУпАП, що суперечить ст. 62 Конституції України.

Зокрема зауважує, що працівники поліції не зупинили його авто, яким він начебто керував у стані алкогольного сп'яніння, а вони приїхали на виклик громадянина, який був невдоволений взагалі припаркованими по узбіччю автомобілями. При цьому, він пояснював працівникам поліції, що не рухався у власному автомобілі, а разом зі своїми друзями ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які виступали свідками подій і підтверджували його пояснення, спустився з квартири АДРЕСА_2, де перебував у гостях, щоб забрати з автомобіля свої речі, але їх пояснення ніхто не слухав.

Крім того, зазначає, що він зареєстрований у м. Харків, де постійно проживає, однак судові повістки на адресу його постійного місця проживання не надходили, тому він був позбавлений можливості приймати участь у судовому процесі, здійснювати свій захист та реалізувати свої права, зокрема, дати пояснення, заявити клопотання про допит свідків, що є грубим порушенням норм чинного законодавства України та Конституції України.

Також, на думку апелянта, адміністративне стягнення обране судом із порушенням вимог закону, оскільки суд не вказав жодного доводу, на підставі якого обирає адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, а не, наприклад, штрафу.

Порушено судом також і вимоги ст. 33 КУпАП, оскільки не було враховано та досліджено даних щодо особи порушника, його майнового стану, пом'якшуючих обставин тощо.

При цьому, звертає увагу, що автомобіль використовується ним у робочих цілях і позбавлення права керувати ним ставить його у дуже скрутне становище, оскільки він не має можливості іншого способу заробітку для існування

Зауважує апелянт й на те, що йому було відмовлено в його проханні пройти медичне обстеження на стан алкогольного сп'яніння, оскільки алкотестерам не можна довіряти, окрім цього застосування алкотестеру поліцейськими не передбачено чинним законодавством України.

Також ОСОБА_2 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, як пропущений з поважних причин, посилаючись на те, що постанова суду йому не направлялась, а була отримана поштою його представником за договором лише 09.08.2016 року.

В подальшому його адвокатом було подано апеляційну скаргу, яка була повернута суддею Апеляційного суду м. Києва Боголюбською Л.Б. з підстав її підписання замість нього його представником.

Крім того, з 24.04.2016 року по 27.07.2016 року він знаходився у відрядженні в Російській Федерації, про що свідчить пасажирська митна декларація, а тому не знав і не міг знати про винесення судом рішення та отримати його своєчасно.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення вважаю, що строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

Дана справа неодноразово призначалась до розгляду в суді апеляційної інстанції і в судовому засіданні були вислухані пояснення ОСОБА_2, який підтримав подану апеляційну скаргу з викладених в ній мотивів, та у зв'язку із задоволенням його клопотання про виклик та допит свідків по справі, розгляд останньої було перенесено.

Між тим, у судове засідання, призначене на 14 грудня 2016 року, ОСОБА_2 не з'явився, а від адвоката Зольнікової В.О., яка діє в його інтересах, надійшло клопотання, в якому ОСОБА_2 та його адвокат Зольнікова В.О., підтримуючи вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити та розглянути справу без їх участі, у зв'язку з неможливістю приймати участь у судовому засіданні, через що розгляд справи було відкладено на 11 січня 2017 року.

Проте, будучи сповіщеними про день та час слухання справи о 14 год. 11 січня 2017 року, ні ОСОБА_2, ні його адвокат Зольнікова В.О. до суду апеляційної інстанції не з'явилися, ніяких клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подали, а тому, враховуючи, що судом були вислухані пояснення ОСОБА_2, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення ОСОБА_2 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також інспектора Управління патрульної поліції м. Києва ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з'ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Всупереч тверджень апелянта, ці вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 були дотримані, а висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_2у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі та постанові судді, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується зібраними по справі доказами у їх сукупності, які були досліджені в судовому засіданні та наведені у постанові.

Зокрема, такий висновок ґрунтується на даних, що зафіксовані в протоколі про адміністративне правопорушення, який складено з дотриманням вимог ст. 256 КУпАП, підписано відповідною посадовою особою, свідками та й самим ОСОБА_2 без будь-яких зауважень, результатах тестування ОСОБА_2 спеціальним технічним засобом «Драгер», з показником тесту 3,01 ‰, а також письмових поясненнях свідків ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_9

Що стосується наданих в суді апеляційної інстанції пояснень ОСОБА_2 про те, що того дня, приїхавши в Київ та зупинившись у знайомих, він вийшов на вулицю, щоб забрати з автомобіля свої речі, але в цей час до нього причепився якийсь чоловік, котрий був взагалі невдоволений припаркованими на узбіччі автомобілями, тому і викликав поліцію, але він не керував автомобілем та не перебував у стані алкогольного сп'яніння, оскільки взагалі не вживає алкоголю; що огляд на алкотестері не проводився і працівники поліції йому цього не пропонували зробити, а у проханні пройти огляд на стан сп'яніння у медичному закладі, йому було відмовлено, то вони не відповідають дійсностіта спростовуються поясненнями допитаних під час апеляційного розгляду інспектора поліції ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_2, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, який було дуже помітно візуально, та, намагаючись припаркувати свій автомобіль, створив аварійну ситуацію, а також те, що по приїзду працівників поліції він спочатку відмовився проходити огляд на стан сп'янінні на приладі «Драгер», але потім погодився і показники тесту були 3,01 ‰ алкоголю, що відображено, як в результатах огляду на стан сп'яніння за допомогою алкотестеру «Драгер», так і в протоколі про адміністративне правопорушення.

А тому такі пояснення ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції розцінюються як спосіб захисту та намагання ухилитися від відповідальності за вчинене.

Крім того, долучена до протоколу про адміністративне правопорушення роздруківкау тестування на алкоголь з використанням спеціального технічного засобу «Драгер», яка підтверджує факт перебування ОСОБА_2 у стані алкогольного сп'яніння, з показником вмісту алкоголю 3,01 ‰, містить підпис ОСОБА_2 про ознайомлення з результатами тестування.

При цьому, ні в протоколі про вчинення правопорушення, ні в роздруківці ОСОБА_2 не вказав про свою незгоду з результатами перевірки на стан сп'яніння, а тому підстав для його направлення для огляду до закладів охорони здоров'я на підставі ч. 3 ст. 266 КУпАПу інспектора поліції не було.

А відтак, протилежні доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_2, про проведення такого огляду з порушенням вимог Закону та незастосування відносно нього приладу «Драгер», не заслуговують на увагу.

Безпідставними є і твердження ОСОБА_2 про необ'єктивність результатів огляду через недовіру алкотестерам та відсутність законодавчого підгрунття для застосування поліцейськими алкотестеру «Драгер», оскільки, відповідно до п. 6 розділу І Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої Наказом МВС та МОЗ України №1452/735 від 09 листопада 2015 року, такий огляд проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом, а технічний засіб «Drager Alcotest» входить до переліку зареєстрованих медичних виробів, які відносяться до державного реєстру медичної техніки та виробів медичного призначення.

Доводи ОСОБА_2 про те, що він не керував автомобілем, який стояв припаркований на узбіччі, а лише хотів забрати з нього речі, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вищенаведеними доказами, зокрема поясненнями свідка ОСОБА_9, який, будучи допитаним в суді апеляційної інстанції, вказав, що 20 квітня 2016 року він, рухаючись на своєму автомобілі по вул. Сєркова в м. Києві, від бул. Кольцова в напрямку пр. Л.Курбаса, був вимушений зупинитись, так як автомобіль «Toyota Rav-4», який стояв біля краю проїзної частини, почав рух від лівого узбіччя дороги задом, намагаючись перепаркуватися, і, виїхавши на дорогу, зупинився під кутом 45̊, таким чином перогородивши йому дорогу. Коли він підійшов до цього автомобіля та відчинилися його двері, то було чутно, що водій останнього - ОСОБА_2 у стані алкогольного сп'яніння, у зв'язку з чим він та ще один водій - свідок ОСОБА_10 вирішили його затримати, але ОСОБА_2, відчинивши двері автомобіля, і навіть їх не зачинивши, почав тікати. Тоді він наздогнав ОСОБА_2 і був біля нього до приїзду працівників поліції.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції допущена неповнота, оскільки не викликано та не допитано свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які б вказали на його невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, - є неспроможними, оскільки на вказаних осіб ОСОБА_2 при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не вказував, дані особи не були ним запрошені і в суд апеляційної інстанції для дачі пояснень, а щодо надісланих на адресу суду апеляційної інстанції письмових пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, то суд не бере їх до уваги, оскільки вони належним чином не засвідчені та спростовуються зібраними по справі доказами у їх сукупності, які були досліджені в т.ч. і в судовому засіданні при апеляційному перегляді постанови суду першої інстанції.

Крім того, дані свідки є знайомими ОСОБА_2, а тому можуть бути зацікавленими в результатах розгляду справи на його користь.

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що обставини вчиненого ним адміністративного правопорушення, зазначені в оскаржуваній постанові, не відповідають дійсності та не підтверджуються жодним доказом, слід визнати безпідставними, оскільки вони є голослівними та суперечать наявним у справі доказам, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.

Що стосується доводів апелянта про порушення його прав під час розгляду справи через неналежне його повідомлення про розгляд справи у суді першої інстанції, то вони не лише не відповідають матеріалам справи, в яких наявні дані про неодноразове направлення судом за адресою, яка була зазначена ОСОБА_2 у протоколі про адміністративне правопорушення, повісток про виклик його у судові засідання, які повернулись до суду з відміткою пошти, що адресат не проживає, що свідчить про навмисне повідомлення ОСОБА_2 невірної адреси проживання та свідоме небажання їх отримувати, але й в даному випадку не є підставою для скасування постанови судді, оскільки за наявної сукупності раніше згаданих доказів, відсутність ОСОБА_2 у судовому засіданні ніяк не вплинула на доведеність його вини у вчиненому правопорушенні та на правильність накладення адміністративного стягнення.

Між тим, не можна не погодитися з твердженнями апеляційної скарги про те, що постанова судді місцевого суду не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, оскільки в ній не розкрито змісту доказів і відсутня їх оцінка. Однак вказані недоліки стилю викладення не вплинули на правильність прийнятого по суті рішення і не доводять обґрунтованості апеляційних вимог про скасування постанови судді.

Всупереч доводів апелянта, накладаючи адміністративне стягнення, суддя дотримався загальних правил накладення стягнення за адміністративне правопорушення, передбачених ст. 33 КУпАП, врахувавши при цьому характер вчиненого правопорушення, яке є грубим, оскільки пов'язане з керуванням особою транспортним засобом - джерелом підвищеної небезпеки, в стані алкогольного сп'яніння, що створює підвищену небезпеку, як для самого правопорушника, так і для інших учасників дорожнього руху, та особу ОСОБА_2, виходячи з наявних у справі даних щодо його віку, місця роботи, та обґрунтовано визначив вид та розмір адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, оскільки воно є необхідним з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

При цьому, посилання апелянта й на те, що автомобіль використовується ним у робочих цілях і позбавлення права керування, ставить його у дуже скрутне становище, не є обґрунтованими, оскільки належних доказів апелянтом на підтвердження вказаного не подано.

Тим більше, що ця обставина і не виключає можливість застосування наведеного адміністративного стягнення та, з урахуванням особи ОСОБА_2, не свідчить про можливість застосування до нього іншого виду стягнення.

За таких обставин, постанова суду є законною та обґрунтованою, тому підстави для її скасування чи зміни - відсутні, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

п о с т а н о в и в:

Поновити ОСОБА_2строк на апеляційне оскарження постанови судді Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення, а постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року, якоюОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя

Апеляційного суду міста Києва Горб І.М.